OBH 1458/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr. Kántor Ferenc

Az eljárás megindítása

Panaszos 1997. október 22-én kelt beadványában a Nyugdíjfolyósító Igazgatóságot arra kérte, hogy férje részére megállapított "kárpótlási kiegészítést" (életjáradékot) részére férje halála után is folyósítsa, majd 1998. II. 9. napján kelt és az Országos Kárrendezési és Kárpótlási Hivatal (OKKH) elnökéhez intézett beadványában kérte az OKKH 59914/5-1997. sz. határozatának módosítását úgy, hogy "a 10 % kiegészítést kárpótlási jegyben állapítsa meg". Panaszos hangsúlyozta, hogy "... ügyemben szíveskedjék határozatot hozni és biztosítani számomra a jogorvoslati lehetőséget is."

Panaszos azt sérelmezte, hogy kérését az OKKH nem teljesítette. 

Mivel a rendelkezésemre álló iratok alapján a jogbiztonság (Alkotmány 2. § (1) bekezdés), illetve a jogorvoslathoz való jog (Alkotmány 57. § (5) bekezdés) megsértésére lehetett következtetni, vizsgálatot rendeltem el. Ennek során megkerestem  az OKKH jogutódját a Központi Kárrendezési Irodát (KKI), valamint annak területi szerveként működő Bács-Kiskun- és Pest Megyei Kárrendezési Irodát (Iroda).

Megállapított tényállás

Panaszos férje részére az OKKH - a Szovjetunió Katonai Bírósága ítéletében kiszabott szabadságvesztés elszenvedése miatt - az 59914/4-1993. számú és 1993. II. 26-án kelt határozatában 1.298.000.- Ft kárpótlási jegyben fizetendő kárpótlást állapított meg. 

Az időközben hatályba lépett 1997. évi XXIX. törvény rendelkezései szerint az említett sérelem miatt a már megállapított kárpótlást 10 %-kal fel kellett emelni, melyet kárpótlási jegy vagy életjáradék formájában kellett megállapítani. 

Panaszos férje az említett 10 % megállapítását és folyósítását 1996. szeptember 20-án kelt OKKH-hoz intézett beadványában életjáradék formájában kérte. 

Panaszos férje kérésének megfelelően részére az OKKH az 59914-5/1997. iktatószámú határozatával életjáradékot állapított meg. 

Az életjáradék folyósítását a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság 1997. július 1. napjától megkezdte, s azt folytatta panaszos férje részére annak 1997. október  4-én bekövetkezett haláláig. A Nyugdíjfolyósító Igazgatóság a jogosult halálát követően a folyósítást megszüntette. 

Ezt követően panaszos 1997. október 22. napján kelt beadványában a Nyugdíjfolyósító Igazgatóságtól azt kérte, hogy "... férje javára megállapított kárpótlási kiegészítést" az Ő részére folyósítsák tovább. 

Panaszos hivatkozott beadványát a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság "illetékességből" áttette az OKKH-hoz, melyről panaszost értesítette. 

Panaszos az értesítést követően 1997. december 3-án kelt beadványában az OKKH elnökét arra kérte, hogy "... intézkedjék az életjáradék 50 %-ának tovább folyósításáról. Ha ez nem lehetséges, szíveskedjék a kiegészítés kárpótlási jegyben történő megállapításáról rendelkezni." 

Az OKKH elnöke 1998. január 16-án kelt levelében panaszost arról tájékoztatta, hogy "... az életjáradék a sérelmet szenvedett haláláig jár, annak folyósítása nem folytatható a túlélő házastárs részére (50 %-ban sem) minthogy erre jogszabályi rendelkezés nincs."

Panaszos az idézett választ nem fogadta el, melyet 1998. II. 9-én kelt beadványában közölt az OKKH elnökével, azzal, hogy kérését fenntartja, s kéri, hogy ügyében "... szíveskedjék határozatot hozni" és biztosítani számára "... a jogorvoslati lehetőséget is." 

Panaszos 1998. II. 9-én kelt levelére válaszolva az OKKH elnöke panaszost egyebek mellett arról tájékoztatta, hogy "Férje kárpótlási ügyében a törvény előírásának és az ő kérelmének megfelelően meghozott jogerős határozatot az Ön kérelmére megváltoztatni nem tudjuk még akkor sem, ha férje döntése téves információn alapult. Erre nincs jogszabályi lehetőségünk, de nincs lehetőségem méltányosság gyakorlására sem.
Minthogy férje kárpótlási ügye jogerősen befejeződött, a haláláig járó életjáradékot kézhez vette, az ő kérelmére indult eljárásnak nincs olyan része, melyről további határozattal kellene döntenünk."

Az országgyűlési biztos rövid úton történt megkeresésére - a KKI Jogorvoslati Főosztályának állásfoglalására is tekintettel - az Iroda azt a tájékoztatást adta, hogy "A 111/1992. (VII. 1.) Korm. rendelet 6. § (1) bekezdése szerint az életjáradék folyósítása a nyugdíjfolyósító szervek feladata. Az ő hatáskörükbe tartozik a folyósítás megkezdése, megszüntetése.
Panaszos férje életjáradékának továbbfolyósítás iránti kérelmét a Nyugdíjfolyósító Igazgatósághoz nyújtotta be 1997. október 22-én, s ezzel az államigazgatási eljárást megindította.
A Nyugdíjfolyósító Igazgatóság az életjáradék folyósítási igényt tartalmazó kérelmet tévesen tette át a Központi Kárrendezési Iroda jogelődjéhez, az OKKH-hoz, a kérelmező ügyében érdemi döntést kellett volna hoznia a jogorvoslati lehetőség megadásával.
Irodánk az 1957. évi IV. törvény 2. § (6) bekezdése szerinti tájékoztatási kötelezettségének eleget tett, panaszos leveleit megválaszolta, további feladata az életjáradék folyósítási ügyben nincs.
Megjegyezni kívánom, hogy a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság korábban más esetekben a túlélő házastárs részére hozott életjáradék továbbfolyósítást elrendelő határozatokat, amely alapján jelenleg is történik folyósítás. 
Feltehetően ez az oka annak, hogy az életjáradékra jogosult elhalálozása esetén a túlélő házastárs a sérelmet szenvedett halála napjáig járó életjáradék folyósításának folytatását kéri, holott erre nincs jogszabályi lehetőség."

A jogszabályi háttér és a vizsgálat megállapításai

Panaszos OKKH-hoz benyújtott kérelme arra irányul, hogy a férj részére még életében megállapított életjáradék 50 %-át - a férj halála után - az Ő részére állapítsák meg, vagy a már hivatkozott 10 %-os emelést jelentő összegnek megfelelő címletértékű (129.800.- Ft) kárpótlási jegyet  az Ő részére határozattal állapítsák meg, s biztosítsák részére a jogorvoslati lehetőséget is. 

A vizsgálat megállapította, hogy panaszos OKKH-hoz benyújtott kérelme tartalma szerint kárpótlás megállapítására irányul, s a kérelem tekintetében akkor is dönteni kell, ha a döntés a kérelemnek nem helytadó. 

Az 1997. évi XXIX. törvény 7. §-ának (2) bekezdése pedig úgy szól, hogy: "Aki a Tv. 2. §-a (1) bekezdésének c) és d) pontja, illetőleg 3. §-a (1) bekezdésének c) pontja alapján jogosult kárpótlásra, e törvény hatálybalépésétől számított 4 hónapon belül a lakóhelye szerint illetékes megyei (fővárosi) kárrendezési hivatalhoz vagy az Országos Kárrendezési és Kárpótlási Hivatalhoz (a továbbiakban: OKKH) nyújthatja be kárpótlás iránti kérelmét. A kérelmet első fokon az OKKH bírálja el."

E § (4) bekezdése pedig kimondja, hogy "A (2) bekezdésben meghatározott határidő elmulasztása jogvesztéssel jár, a mulasztás miatt igazolásnak nincs helye."

Az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény (Áe.)  4. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy "A közigazgatási szerv a hatáskörébe tartozó ügyben az illetékességi területén köteles eljárni. Ha e kötelességének nem tesz eleget, erre a felettes szerve – kérelemre vagy hivatalból – utasítja."

Az Áe. 16. § (3) bekezdése szerint "A kérelmet tartalma szerint kell elbírálni. A kérelem elintézését nem lehet megtagadni azért, mert elnevezése nem egyezik a tartalmával."

Az Áe. 42. § (1) bekezdése azt rendeli, hogy "A közigazgatási szerv mind az ügy érdemében, mind az eljárás során eldöntendő kérdésekben határozatot hoz."

Az 1992. évi XXXII. törvény pedig az ügyintézési határidőt 6 hónapban állapítja meg. 

A vizsgálat megállapította, hogy OKKH tájékoztatási kötelezettségét teljesítette, mely nem jelenti egyben azt is, hogy döntését tartalmazó határozathozatali kötelezettségét is teljesítette volna. 

Az OKKH az idézett rendelkezések betartásának mellőzésével panaszos beadványát határozattal nem bírálta el, pedig az OKKH-nak a hatáskörébe tartozó ügyben kötelessége eljárni, s az előterjesztett kérelmet tartalma szerint kötelessége elbírálni, s az ügy érdemében, illetve az eljárás során eldöntendő kérdésekben is  kötelessége határozatot hozni a törvényben előírt ügyintézésre nyitva álló 6 hónapos határidőn belül. A vizsgálatnak ez a megállapítása a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság eljárására is vonatkozik. 

Az OKKH és a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság mulasztása sérti az Alkotmány    2. § (1) bekezdésének alapvető elemét jelentő jogbiztonság elvét, ugyanakkor ez az eljárás sérti az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében panaszos számára biztosított jogorvoslati jogot is, mivel hogy közigazgatási határozat hiányában panaszos jogorvoslathoz való jogát nem gyakorolhatja. 

Jelentésem egy példányának megküldésével panaszost, a KKI főigazgatóját, az Iroda igazgatóját, valamint a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság vezetőjét is tájékoztattam. 

Ajánlás

A jelentésben feltárt alkotmányos visszásság kiküszöbölése és a vizsgált üggyel azonos ügyekben az alkotmányos visszásság jövőbeni kialakulásának elkerülése érdekében 

Felkérem a KKI főigazgatóját,  a vizsgált konkrét ügyben döntés meghozatalára, és azoknak az intézkedéseknek a megtételére, melyek biztosítják, hogy a vizsgált üggyel azonos ügyekben az alkotmányos visszásság kialakulása elkerülhető legyen, továbbá arra, hogy megtett intézkedéséről az országgyűlési biztost 30 napon belül tájékoztassa. 

Felkérem a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság vezetőjét, panaszos kérelmének határozattal történő elbírálására, tekintettel arra, hogy a hivatkozott áttételnek a törvényi feltételei nem álltak fenn, továbbá olyan intézkedések megtételére, melyek biztosítják, hogy az ügyek áttételére a vizsgálttal azonos esetekben ne kerüljön sor, valamint arra, hogy megtett intézkedéséről az országgyűlési biztost 30 napon belül tájékoztassa.

Budapest, 1998. június 30.

Gönczöl Katalin