OBH 1222/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése

Vizsgálati jelentés
a Ferihegy Nemzetközi Repülőtéren működő határátkelőhely, a tranzitterület és a közösségi szállás működéséről valamint a szolgálatot teljesítő határőrök képzettségéről és munkakörülményeiről

A vizsgálat megindulása:

	Ferihegy Nemzetközi Repülőtér (a továbbiakban: repülőtér) az ország egyetlen nemzetközi repülőtere. Aki a menetrendszerű nemzetközi  utasforgalom keretében, légi úton érkezik hazánkba itt találkozik először a magyar hatóságokkal. Az országgyűlési biztosok megválasztása óta eltelt idő alatt több olyan beadvány is érkezett az állampolgári jogok országgyűlési biztosához és általános helyetteséhez, amelyek a repülőtér határátkelőhelyen működő hatóságok menedékkérőkkel szembeni eljárását, illetve a repülőtér területén tartózkodó külföldi állampolgárok elhelyezésének körülményeit kifogásolták. 
	Az OBH 8931/1996. számú ügyben a Magyar Emberi Jogi Központ (a továbbiakban: MEJOK) igazgatója azért fordult Hivatalomhoz mert sérelmezte, hogy 1996. december 1-jén a Határőrség 10 iraki állampolgárnak az országba történő beléptetését megtagadta és Damaszkuszba visszairányította. Panaszában a MEJOK igazgatója kérte, hogy vizsgáljam meg a visszairányított iraki állampolgárok, továbbá a repülőtér területén lévő F-30 jelű barakkban üzemelő közösségi szálláson (a továbbiakban: közösségi szállás) élő külföldiek alkotmányos jogainak érvényesülését.
	Az OBH 5418/1998. számú ügyben a MEJOK, valamint a Magyar Helsinki Bizottság igazgatója (a továbbiakban együtt: panaszosok) azt sérelmezték, hogy az illetékes magyar hatóságok a repülőtérről több menedékkérőt szállítattak vissza Kairóba, illetve Damaszkuszba anélkül, hogy meggyőződtek volna arról, hogy a iraki állampolgárok az említett országokban nem lesznek-e üldöztetésnek kitéve.
	Panaszosok  az Amnesty International nemzetközi emberi jogi szervezet 1998. szeptember 8-án kelt EUR 27/06/98. számú felhívására hivatkozva kifogásolták azt is, hogy a magyar hatóságok gyakran hónapokig őrizetben tartják a repülőtéren tartózkodó menedékkérőket, akiknek még arra sincs lehetőségük, hogy személyes szabadságuk súlyos korlátozása miatt bírói felülvizsgálatot kérjenek. Panaszosok felhívták a figyelmem arra is, hogy a személyes szabadságukban korlátozott külföldiek gyakran napokat, esetenként heteket kénytelenek a repülőtér tranzitvárójában tölteni, ahol még tisztálkodni sem tudnak megfelelően.
	Az OBH 1387/1999. számú ügyben a MEJOK egyik munkatársa 1999. február 11-én telefonon értesült arról, hogy három iraki állampolgár - egy felnőtt és két kiskorú - tartózkodik a repülőtér tranzitzónájában, akik menedékjogi kérelmük előterjesztéséhez, illetve intézéséhez szeretnének  jogi segítséget kapni. A MEJOK sérelmezte, hogy munkatársukat a Határőrség megakadályozta abban, hogy az iraki állampolgárokkal találkozzon és a jogi képviselethez szükséges meghatalmazást aláírassa. 
	Figyelemmel arra, hogy a panaszok a repülőtéren működő hatóságok tevékenységét, illetve a repülőtéren tartózkodó külföldiek elhelyezési körülményeit sérelmezték, azokat egyesítettem és közös eljárásban vizsgáltam. 
	A vizsgálatra történő felkészülés során munkatársaim előzetes konzultációkat folytattak a panaszosok, valamint az ENSZ Menekültügyi Főbiztossága (a továbbiakban: UNHCR) Budapesti Irodájának munkatársaival a repülőtéren tartózkodó külföldiek helyzetével kapcsolatos tapasztalataik, illetve észrevételeik megismerése céljából. A konzultációk során tudomásunkra jutott információkat a vizsgálat céljának, illetve a vizsgálati módszerek meghatározása során hasznosítottuk. 

A vizsgálat célja

	A vizsgálat célja a repülőtéren működő határátkelőhelyen a Magyar Köztársaság területére történő belépés, illetve  harmadik országba való továbbutazás szándékával megjelenő külföldi állampolgárok alkotmányos jogai érvényesülésének áttekintése volt. A vizsgálattal érintett személyi körbe tartozók egyik közös jellemzője, hogy az őket szállító légijárat kiindulási országának területét már elhagyták, azonban az úti céljuk szerinti országot még nem érték el, és a magyar határőrizeti szervek még nem engedélyezték, vagy megtagadták,  hogy a repülőteret az ország más területei felé elhagyják.  Az említett személyi kör másik közös vonása, hogy a repülőtér egy elzárt és szigorúan őrzött - a köznyelv által tranzitzónának nevezett - területrészén tartózkodnak. A tranzitzónába kívülállók - így például az érkező utasokra váró magánszemélyek, a civil szervezetek vagy más hatóságok képviselői - csak engedély birtokában jogosultak belépni és ott tartózkodásuk alatt az érintett hatóságok szolgálatot teljesítő munkatársainak felügyelete alatt állnak.  
	Az Alkotmány 69. § (2) bekezdése értelmében a magyar állampolgár külföldről bármikor hazatérhet. Ez azt jelenti, hogy a Magyar Köztársaság területére beutazni kívánó magyar állampolgárt a Határőrség köteles beléptetni, őt egy másik állam területére nem lehet visszairányítani.  Az Alkotmány 69. § (2) bekezdésére figyelemmel tehát a vizsgálat kizárólag a tranzitzónában tartózkodó külföldiekkel foglalkozik.
	A vizsgálat során információkat gyűjtöttünk arról, hogy a tranzitzónában tartózkodó külföldi állampolgárok útiokmányainak kezelése, a beutazás, illetve a továbbutazás feltételeivel nem rendelkező külföldieknek a repülőtérről - mint államhatárról - történő visszairányítása, menedékjogi kérelme előterjesztésének körülményei mennyiben felelnek meg a jogállamiság, illetve az egyes nemzetközi szerződésekben vállalt kötelezettségeknek. A vizsgálatnak ebben a szakaszában csak arra vonatkozóan gyűjtöttünk infermációt, hogy a külföldiek hozzáférhetnek-e a menedékjogi eljáráshoz. A benyújtott kérelmek elbírálásának menetét egy soron következő eljárásban vizsgáljuk.
	A másik fő célunk a menedékjogi kérelmek elbírálására, illetve a visszairányítás végrehajtására váró külföldiek elhelyezési körülményeinek, ellátásának áttekintése volt. Az említett körülmények megismerése során adatokat gyűjtöttünk arról, hogy  a hatósági eljárás alatt álló külföldiek milyen jogi segítséghez, esetleg személyes gondoskodáshoz férhetnek hozzá.
	A végül adatot gyűjtöttünk az eljárás alatt álló külföldiekkel kapcsolatba kerülő határőrök munkakörülményeiről, képzettségéről és idegennyelv ismeretéről.
	A következő vizsgálatban a repülőtéren előterjesztett menedékjogi kérelmek elbírálása, illetve a biztonságos országokra vonatkozó körülmények vizsgálatának menetét fogjuk áttekinteni. Ez utóbbiról külön jelentés készül.

A vizsgálat módszere

	A jelenlegi vizsgálat keretében a helyszínen tekintettük meg a határátkelőhelyet, a Határőrség szolgálati helyiségeit, a tranzitzónában működő utasvárót, továbbá a repülőtér területén működő közösségi szállást. A határátkelőhely bejárása során megfigyeltük az úti okmányok vizsgálatát, továbbá a beutazási, illetve a továbbutazáshoz szükséges feltételekkel nem rendelkező külföldiekkel szembeni hatósági eljárásokat, betekintettünk a rendelkezésre álló iratokba és elbeszélgettünk a szolgálatot teljesítő határőrökkel. 
	Jelen voltunk és figyelemmel kísértük a Kairóból, Damaszkuszból, Moszkvából, Tiranából, Isztanbulból, Skopjéból, Szarajevóból és Beirutból érkező járatok utasainak útlevél vizsgálatát. Azért ezeket a járatokat választottuk, mert a konzultációk során a panaszosok munkatársai jelezték, hogy a felsorolt városokból érkező utasokat a Határőrség a repülőgépből történő kiszállásukat követően azonnal ellenőrzi  és tudomásuk szerint előfordult, hogy a külföldieket olyan gyorsan visszairányították, hogy menedékjog iránti kérelmük előterjesztésére sem volt lehetőség.
	A vizsgálat idején különböző napszakokban, összesen 14 helyszíni bejárást végeztünk. Ezek túlnyomó része váratlanul, előzetes bejelentés nélkül történt. A helyszíni bejárások között volt olyan, ami néhány órát jelentett, de olyan alkalom is volt, amikor reggel 6-tól este 10 óráig a repülőtéren voltunk.

A vizsgálat 1999. augusztus 25-től 1999. október 31-ig tartott

Az iratvizsgálattal érintett időszak: 1998. március 1-1999. június 30. 
(A menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. törvény hatályba lépésétől 1999. első félévének végéig.)

A vizsgálatot vezette: 	Haraszti Katalin jogász, főosztályvezető-helyettes
Vizsgálók:  	Kiss Anikó jogász, jogi referens
	     	A vizsgálat keretében végzett első helyszíni bejáráson résztvett 		Gönczöl Katalin az állampolgári jogok országgyűlési biztosa is.

A vizsgált alkotmányos jogok:

	- A jogállamhoz, illetve az ebből eredő jogbiztonsághoz való jog: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam". /Alkotmány 2. § (1) bekezdés);
	- A nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangjához való jog: "A Magyar Köztársaság jogrendszere elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait, biztosítja továbbá a nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangját". /Alkotmány 7. § (1) bekezdés/;
	- Az élethez és az emberi méltósághoz való jog: "A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani". /Alkotmány 54. § (1) bekezdés/;
	- Személyi szabadsághoz való jog: "A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani". /Alkotmány 55. § (1) bekezdés/;
	- Jogorvoslathoz való jog: "A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. /Alkotmány 57. § (5) bekezdés/;
	- A Magyarország területén törvényesen tartózkodó külföldiek szabad mozgáshoz való joga: "Mindenkit, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén - törvényben meghatározott esetek kivételével - megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga, beleértve a lakóhely vagy az ország elhagyásához való jogot is". /Alkotmány 58. § (1) bekezdés/;
	- A lelkiismeret és a vallás szabadságához való jog: A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságára. " /Alkotmány 60. § (1) bekezdés/.
Ez a jog magában foglalja a vallás vagy más lelkiismereti meggyőződés szabad megválasztását vagy elfogadását, és azt a szabadságot, hogy vallását és meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon akár egyénileg, akár másokkal együttesen nyilvánosan vagy magánkörben kinyilváníthassa vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolhassa vagy taníthassa /Alkotmány 60. § (2) bekezdés/.
	- A kérelem előterjesztéséhez való jog:" A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van arra, hogy egyedül vagy másokkal együttesen írásban kérelmet vagy panaszt terjesszen az illetékes állami szerv elé" /Alkotmány 64. §/. 
	- Menedékhez való jog: "A Magyar Köztársaság törvényben meghatározott feltételek szerint - ha sem származási országuk, sem más ország a védelmet nem biztosítja - menedékjogot nyújt azoknak a nem magyar állampolgároknak, akiket hazájukban, illetve a szokásos tartózkodási helyük szerinti országban faji, nemzeti hovatartozásuk, meghatározott társadalmi csoporthoz tartozásuk, vallási, illetőleg politikai meggyőződésük miatt üldöznek, vagy üldöztetéstől való félelmük megalapozott /Alkotmány 65. § (1) bekezdés/.
	- Diszkrimináció tilalma: "A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül" /Alkotmány 70/A. § (1) bekezdés /.
	- A végzett munka mennyiségének és minőségének megfelelő díjazáshoz való jog: "Minden dolgozónak joga van olyan jövedelemhez, amely megfelel végzett munkája mennyiségének és minőségének" /Alkotmány 70/B. § (3) bekezdés /.
	- A legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog: "A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez" /Alkotmány 70/D. § (1) bekezdés /.

Az alkalmazott jogszabályok:

	- A külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény;
	- A külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény végrehajtásáról szóló 64/1994. (IV. 30.) Korm. rendelet;
	- A külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény, valamint a 64/1994. (IV. 30.) Korm. rendelet végrehajtásáról szóló 9/1994. (IV. 30.) BM rendelet; 
	- Az emberi jogok és az alapvető szabadságjogok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény és az ahhoz tartozó nyolc kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1993. évi XXXI. törvény; 
	- Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény kilencedik jegyzőkönyvének kihirdetéséről szóló 1994. évi LXXXVI. törvény;
	- A határőrizetről és a Határőrségről szóló 1997. évi XXXII. törvény;
	- A határőrizetről és a Határőrségről szóló 1997. évi XXXII. törvény végrehajtásáról szóló 66/1997. (XII. 10.) BM. rendelet;
	- A Repülőtéri  Biztonsági Főigazgatóság létesítéséről, feladatáról és hatásköréről szóló 24/1990. (IX. 5.) BM. rendelet; 
	- Az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény;
	- A nemzetközi polgári repülésről Chicagóban, az 1944. évi december hó 7. napján aláírt Egyezmény és az annak módosításáról szóló jegyzőkönyvek kihirdetéséről szóló 1971. évi 25. törvényerejű rendelet;
	- A nemzetközi polgári repülésről Chicagóban, az 1944. évi december hó 7. napján aláírt Egyezmény függelékeinek kihirdetéséről szóló 20/1997. (X. 21.) KHVM rendelet;

A vizsgálat helyszíne:

	Ferihegy Nemzetközi Repülőtér utasforgalma 3 épületben (a továbbiakban: terminál) zajlik.
	Ferihegy I. terminál 1950. augusztus 20-án kezdte meg működését. A nemzetközi légi utasforgalom 1985. november 1-jéig kizárólag itt zajlott.
	Ferihegy II. terminál 1985 november 1-jétől üzemel. Ezt követően a nemzeti légitársaság (a továbbiakban: MALÉV) járataival utazók Ferihegy II. terminálra, a külföldi légitársaságok utasai továbbra is Ferihegy I. terminálra érkeztek.
	Ferihegy III. terminált 1998. december 19-én nyitották meg az utasforgalom számára. Ettől az időponttól kezdődően Ferihegy I. terminálra csak a magángépek, az állami delegációk különgépei, továbbá a teherszállító gépek érkeznek. A MALÉV menetrendszerű légi járatai Ferihegy II. terminálra, a külföldi légitársaságok menetrendszerű járatai Ferihegy III. terminálra érkeznek.
	A vizsgálat idején a menetrendszerű utasforgalom Ferihegy II., illetve Ferihegy III. terminálon zajlott. Ezért a helyszíni bejárás során csak az említett terminálok tranzitzónájában vizsgálódtunk. 
A megállapított tényállás

	A repülőgépből kiszálló utasok kétféle módon juthatnak el a terminálba. Az egyik, amikor a repülőgép ajtajához kívülről egy folyosót (a továbbiakban: utashíd)   csatlakoztatnak és az utasok ezen keresztül, gyalog jutnak az épületbe. A másik, amikor a repülőgép a repülőtér egy távoli pontján (a továbbiakban: külső állóhely) száll le és a kiszálló utasokat autóbusz szállítja a terminál bejáratához. 
	A határátkelőhelyen megjelenő külföldiek két fő csoportba sorolhatóak. Az elsőbe azok tartoznak, akiknek végső úti céljuk a Magyar Köztársaság, a másikba azok akik egy harmadik országba tartanak. Ők valójában nem Magyarországra akarnak utazni, ezért - normális esetben - csupán annyi időt töltenek a repülőtéren, amíg átszállnak egy Budapestről induló légi járatra.
 	A terminálba lépő utas a magyar hatóságok közül először a Határőrség azon munkatársával találkozik, akinél útlevélkezelésre jelentkezik. Az útlevélkezelés több mozzanatból álló folyamat, ami a megvizsgált terminálokon azonos módon zajlott.
	Az útlevélkezelésre jelentkező személy útiokmányának átvételét követően a Határőrség eljáró munkatársa (a továbbiakban: útlevélkezelő) először megállapítja az útlevél fajtáját - például magán- vagy szolgálati útlevél stb. - és azt, hogy mely állam bocsátotta ki. Ezt követően az útlevélkezelő megvizsgálja, hogy az útiokmány birtokosa azonos-e azzal a személlyel, akinek arcképét az okmány tartalmazza.
	Második lépésben az útlevélkezelő az utas, illetve az általa bemutatott útiokmány egyes adatait számítógépre viszi. A számítógép ellenőrzi, hogy a központi adatbázis nyilvántartása szerint a személyt vagy a birtokában lévő okmány nem körözik-e, a külföldi állampolgár nem áll-e beutazási és tartózkodási tilalom alatt.
	Az okmány körözésének indoka, hogy a hatóság szeretné megakadályozni, hogy azt illetéktelen személy felhasználja. Erre általában akkor kerül sor, ha valaki bejelenti, hogy útlevelét elvesztette.
	A beutazási és tartózkodási tilalmat a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. tv. 23. §-ában felsorolt esetekben, a 24. § (1) bekezdésében felsorolt szervek jogosultak elrendelni. A tilalom elrendelésének célja, hogy az idegenrendészeti szervek a nemkívánatos külföldiek beutazását és tartózkodását megakadályozzák.
	Az adatok számítógépes rögzítése egyes esetekben okmányleolvasó berendezés segítségével történik, ami azt jelenti, hogy az útiokmány megfelelő oldalain lévő adatokat a berendezés automatikusan leolvassa és továbbítja. Az esetek túlnyomó többségében azonban az utas, illetve a birtokában lévő okmány egyes adatait kézi úton kell rögzíteni. 
	A központi számítógép válaszának megérkezéséig az útlevélkezelő ellenőrzi, hogy az útiokmányba bejegyzett további személyek - például az okmány tulajdonosának kiskorú gyermekei - jelen vannak-e. Amennyiben igen, akkor azonosítja őket. A családtagok azonosítását követően az útlevélkezelő megvizsgálja, hogy az útiokmány érvényességi ideje mikor jár le.
	Amennyiben a központi számítógép válasza szerint a személyt, vagy az útiokmányt körözik, esetleg a külföldi beutazási és tartózkodási tilalom alatt áll, ezt az útlevélkezelő jelenti a felettesének. Ha a személy áll körözés alatt, akkor a Határőrség feltartóztatja és átadja a rendőrségnek. Ha az okmány áll körözés alatt, akkor annak birtokosát feltartóztatják és a továbbiakban a Budapesti Határőr Igazgatóság egy másik szervezeti egysége a Bűnügyi és Felderítő Osztály jár el vele szemben. Amennyiben a külföldi beutazási és tartózkodási tilalom alatt áll, akkor a Határőrség visszairányítja és az erről szóló - az anyanyelvén, vagy az általa értett más nyelven íródott - határozatot helyben megkapja. A visszairányítás azt jelenti, hogy a külföldinek vissza kell utaznia oda, ahol az utazását megkezdte.
 	Ha a központi adatbázisban sem a személy, sem a birtokában lévő útiokmány adatai nem szerepelnek, akkor az útlevélkezelő megvizsgálja, hogy az útiokmányon nincsenek-e olyan sérülések, illetve elváltozások, amelyek hamisításra utalnak.  Ezt követően az útiokmányban és a mellékletekben szereplő átléptetőbélyegző lenyomatokat, adatokat, az útlevélkezelők által alkalmazott bejegyzéseket ellenőrzik.
	Az útiokmány, illetve mellékletei állapotának, valamint tartalmának ellenőrzését követően a Magyar Köztársaság területére belépni szándékozók esetében az útlevélkezelő megvizsgálja, hogy az útiokmány birtokosa eleget tett-e a beutazás, a tartózkodás, valamint a visszautazás feltételeinek. Ha a külfödi valamennyi számára előírt hatósági engedéllyel rendelkezik, ezt az útlevélkezelő oly módon igazolja, hogy útiokmányt, illetve annak mellékleteit lebélyegzi. A külföldi állampolgárok magyarországi tartózkodásához szükséges 
anyagi fedezet meglétét nem a Határőrség, hanem a vám- és pénzügyőrség ellenőrzi. A szervezett bűnözés, valamint az azzal összefüggő egyes jelenségek elleni fellépés szabályairól és az ehhez kapcsolódó törvénymódosításokról szóló 1999. évi LXXV. tv. 75. § (2) bekezdése alapján 1999. szeptember 1-jétől kezdődően az útlevélkezelő az útiokmány lebélyegzését követően rögzíti országba beutazó személyek személyazonosító adatait.
	Az átszálló utasok két csoportba sorolhatók. Az elsőbe azok a külföldiek tartoznak, akiknek egy másik légi járatra történő átszállásukhoz a repülőtér nemzetközi zónáján való áthaladás, illetve az említett ideig tartózkodás céljából  repülőtéri tranzitvízumot kell beszerezniük. Az ő esetükben a repülőtéri tranzitvízum ellenőrzését követően a vízumot az útlevélkezelő lebélyegzi. Ha a repülőtéri tranzitvízum beszerzésére kötelezett külföldi a tranzitvízummal, illetve az úticélja szerinti országba történő beutazáshoz szükséges vízummal nem rendelkezik, akkor a Határőrség visszairányítja.
	Azoknak a külföldi állampolgárságú átszálló utasoknak az esetében, akiknek nem kell repülőtéri tranzitvízumot beszerezniük, a Határőrség azt vizsgálja, hogy a célországba történő továbbutazáshoz szükséges vízummal, illetve repülőjeggyel rendelkeznek-e. Ha a külföldi a továbbutazás feltételeinek megfelel, akkor az útiokmányba az útlevélkezelő nem bélyegez, azonban az átutazó személyek számát és állampolgárságát statisztikai adatgyűjtés céljából feljegyzi. Amennyiben a külföldi a továbbutazás feltételeinek nem tud eleget tenni, akkor a Határőrség visszairányítja.
	Az útlevélkezelés utolsó lépéseként az útlevélkezelő ismételten meggyőződik arról, hogy az útiokmány birtokosa azonos-e azzal a személlyel, akinek arcképét az okmány tartalmazza, majd visszaadja annak aki azt bemutatta.
	A határátkelőhelyen megjelenő külföldiek sajátos csoportját jelentik a menedékkérők. A menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. tv. 32. § (2) bekezdése értelmében a külföldi állampolgár menedékjogi kérelmét repülőtéren, mint államhatáron, belépésre jelentkezéskor azonnal köteles előterjeszteni. A külföldiek jellemzően csak akkor terjesztik elő a menedékjog iránti kérelmüket, miután a Határőrség munkatársa az útlevélkezelés során észlelte, hogy az érintett személy nem tesz eleget a beutazás, vagy a továbbutazás feltételeinek. Sőt előfordult már olyan eset is például 1999. július 15-én, amikor az egyik külföldi a megérkezését követően azonnal bement a férfi mosdóba és okmányait megsemmisítette, majd csak körülbelül másfél óra elteltével jött ki a helyiségből. Az egyik útlevélkezelő észrevette a váróhelyiségben lézengő férfit és kérte az útiokmányait. A külföldi csak ekkor jelezte, hogy iraki állampolgár és menedékjogot kér. A menedékjog iránti kérelmeket a Határőrség elbírálásra a Menekültügyi és Migrációs Hivatalnak továbbítja. A Határőrség az eljárás idejére elrendeli a külföldi kötelező helyen való tartózkodását, amelynek helyéül a repülőtér területén található F-30-as objektumban működő közösségi szállást (a továbbiakban: közösségi szállás) jelöli ki.
	A repülőtéri határátkelőhely a Budapesti Határőr Igazgatóság (a továbbiakban: Igazgatóság) illetékességi területén működik. A terminálokon az Igazgatóságnak egy-egy szervezeti egysége működik, ezek a határforgalmi kirendeltségek.
	Ferihegy II. terminálon működő határforgalmi kirendeltség feladatainak ellátására - az állománytábla szerint - összesen 97 álláshelyet terveztek. Ebből azonban csak 82 álláshely volt betöltve. A betöltött álláshelyeken dolgozók közül 9 felsőfokú végzettséggel, 69 középfokú végzettséggel, a többiek alapfokú  végzettséggel rendelkeztek.
	Az állománytábla szerint erre a kirendeltségre összesen 80 útlevélkezelői feladatokat ellátó - 26 főútlevélkezelő, 54 útlevélkezelő - álláshelyet terveztek. A valóságban azonban csak 61 útlevélkezelői - 18 főútlevélkezelő és 43 útlevélkezelő - álláshely volt betöltve. Ez azt jelenti, hogy a vizsgálat idején a tervezettnél 19-el kevesebb útlevélkezelő teljesített szolgálatot. A betöltött álláshelyeken dolgozók közül azonban 11 személy útlevélkezelői képzésen volt és további 13 személy más okból - például betegség, rendes évi szabadságát töltötte, gyermekgondozási szabadság - volt távol. 1 személy biztosító szolgálatra volt beoszva. Az útlevélkezelők átlagéletkora 23 év volt.
	Ferihegy III. terminálon működő határforgalmi kirendeltség feladatainak ellátására - az állománytábla szerint - összesen 103 álláshelyet terveztek. Ebből azonban csak 86 álláshely volt betöltve. A betöltött álláshelyeken dolgozók közül 7 felsőfokú végzettséggel, 74 középfokú végzettséggel, a többiek alapfokú  végzettséggel rendelkeztek. 2 személy biztosító szolgálatra volt beoszva.
	Az állománytábla szerint erre a kirendeltségre összesen 86 útlevélkezelői feladatokat ellátó - 27 főútlevélkezelő, 59 útlevélkezelő - álláshelyet terveztek. A valóságban azonban csak 64 útlevélkezelői - 16 főútlevélkezelő és 48 útlevélkezelő - álláshely volt betöltve. A vizsgálat idején a tervezettnél 23-al kevesebb útlevélkezelő teljesített szolgálatot. A betöltött álláshelyeken dolgozók közül 11 személy útlevélkezelői képzésen volt és további 1 személy gyermekgondozási szabadság  miatt volt távol. Az útlevélkezelők átlagéletkora ezen a kirendeltségen is körülbelül  23 év volt.

A vizsgálat megállapításai

	I. A repülőtéri tranzitzóna területi hovatartozásával kapcsolatos általános megállapítások. 
	A repülőtér területén tartózkodó, de be nem léptetett külföldiek jogi helyzetének problémájával először az OBH 3070/1996. számú beadvány vizsgálata során találkoztunk. Ebben az ügyben a panaszos az Igazgatóság munkatársainak a repülőtéren működő "tranzitszálláson" - a mai közösségi szállás - elhelyezett szomáliai állampolgár menedékkérőkkel szembeni eljárását kifogásolta. A panasz vizsgálata során rendelkezésünkre bocsátott iratok között volt a Belügyminisztérium Kabinetirodájának 1996. március 12-én kelt 1-a-369/1996 számú  válaszlevele is, amiben panaszost arról tájékoztatták, hogy a szomáliai állampolgárok "a Magyar Köztársaság területére nem léptek be, ezért semmiféle idegenrendészeti eljárásra vagy intézkedésre nem kerülhet sor" velük szemben. 
	A tranzit területi hovatartozásával az előbb említett beadvány vizsgálata során két okból sem foglalkoztunk. Egyik az volt, hogy az 1993. évi LIX. tv. (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése értelmében az állampolgári jogok országgyűlési biztosa az Obtv. 29. § (1) bekezdésének d) pontjában megjelölt szervek - köztük a Határőrség - működését nem csak a Magyar Köztársaság területén jogosult vizsgálni. A másik ok, hogy a panaszos által sérelmezett események feltárása során a beadványban megjelölt tények megalapozattlannak bizonyultak. Ezért az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese az eljárást megszüntette és a továbbiakban már nem vizsgálta, hogy a panaszosok által sérelmezett eljárás megfelt-e a vonatkozó jogszabályi előírásoknak.
	A Belügyminisztérium Kabinetirodájának hivatkozott számú levelében foglaltakra figyelemmel néhány alapvető kérdést már a vizsgálatra történő felkészülés során tisztáznunk kellett. Először azt vizsgáltuk, hogy   a repülővel beutazó külföldi mikor lépi át a Magyar Köztársaság államhatárát.
	Az  államhatár átlépésének vizsgálatakor a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény (a továbbiakban: Itv.) Itv. 25. § (1) bekezdéséből indultunk ki. Az Itv. hivatkozott rendelkezése értelmében a "külföldi magyarországi  beutazásakor az államhatár átlépése előtt a beutazás és tartózkodás valamennyi feltételét a határőrség, az anyagi fedezet (Itv. 5. §) meglétét a vám- és pénzügyőrség ellenőrzi". 	Az államhatár fogalmát a határőrizetről és a Határőrségről szóló 1997. évi XXXII.törvény (a továbbiakban: Hőr. tv.) 3. § (1) bekezdése szabályozza. A hivatkozott rendelkezés szerint a "Magyar Köztársaság államhatára nemzetközi szerződésben meghatározott azon képzeletbeli függőleges síkok összefüggő sorozata, amelyek Magyarország területét a légtérben, a föld (víz) felszínén, valamint a föld (víz) mélyében a szomszédos államok területétől elválasztják". A Hőr. tv. 3. § (2) bekezdése értelmében a "Magyar Köztársaság államhatárát, határvonalát a terepen elhelyezett határjelek jelölik".
	A Hőr. tv. idézett rendelkezése alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy az államhatár egy olyan földrajzilag meghatározott vonal, amit a föld felszínén jelölnek, és Magyarország területét egy másik állam területétől elválasztja. A  Hőr. tv. fogalmi meghatározására figyelemmel a helyszíni bejárás során megpróbáltuk kideríteni, hogy a repülőtér területén van-e olyan vonal, amely az államhatárt jelöli. A Határőrség munkatársai szerint a repülőtéren ilyen jel nincsen. Ennek alapján arra a következtetésre jutottunk, hogy az országhatár nem a repülőtér területén húzódik. Ezt a megállapítást az is alátámasztja, hogy a repülőtér Budapest közigazgatási területén található, és a főváros egyetlen szomszédos állammal sem határos. A helyszíni bejárás tapasztalatai, illetve a  Hőr. tv. 3. § (1) bekezdésének azon rendelkezése alapján, mely szerint az államhatár képzeletbeli függőleges síkként a légtérben is folytatódik megállapítottuk, hogy a repülőtérre érkező utas már akkor átlépte az államhatárt, amikor az őt szállító repülőgép az államhatárt jelölő  vonal felett átrepült. 
	Az Itv. 4. § (4) bekezdése értelmében a külföldi - ha nemzetközi szerződés másként nem rendelkezik - csak a határátkelőhelyen lépheti át a magyar államhatárt A Hőr. tv. 4. § 4. pontja értelmében a határátkelőhely a repülőtér azon területe, ahol a határforgalomban a személyek, a járművek, az okmányok és szállítmányok ellenőrzése és az államhatáron való átléptetése - vagyis a ki-illetve belépési feltételek  teljesítésének vizsgálata -  történik.
 	A Hőr. tv. 3. § (1) bekezdése az államhatárt földrajzi fogalomként definiálja. Ezért a Hőr. tv. 4. § (4) bekezdése alapján úgy tűnik,  hogy azok a személyek, akik a beutazás jogi feltételeinek vizsgálatára - vagyis útlevélkezelésre - várakoznak, illetve azok, akiknek az átléptetését a Határőrség megtagadta nem tartózkodnak az ország területén. Ez az állítás egy közúti határátkelőhely vonatkozásában kétségtelenül igaz, hiszen ott csak azok léphetik át az államhatárt, akiknek beutazását a Határőrség engedélyezte. Akik még nem lépték át az államhatárt,  azok  nyilvánvalóan valamely szomszédos állam területén tartózkodnak.
	A repülőtéri határátkelőhely sajátossága, hogy az államhatár fizikai átlépése, illetve az átlépés hatósági engedélyezése térben és időben elválik egymástól. A repülőtér fekvéséből adódóan a Határőrség csak az országhatár földrajzi átlépése után, a külföldit szállító légijármű leszállását követően, vizsgálhatja, hogy a külföldi megfelel-e a beutazás vagy a továbbutazás feltételeinek.  A  Hőr. tv. 3. § (1) bekezdésére figyelemmel megállapítottam, hogy a repülőtér határátkelőhelyen útlevélkezelésre jelentkező külföldi már a határátlépés, illetve a továbbutazás jogi feltételeinek vizsgálatát megelőzően is a Magyar Köztársaság területén tartózkodik. Következésképpen - elutazásukig - magyar területen vannak azok a külföldiek is, akiknek a  belépését a Határőrség azért nem engedélyezte, mert nem tettek eleget a be- illetve a továbbutazás jogi feltételeinek.
	Második lépésként azt vizsgáltuk, hogy az útlevélkezelésre jelentkező külföldiek a beutazás engedélyezéséig, illetve annak megtagadása esetén elutazásukig, a repülőtér mely részén tartózkodnak.
	A Légiforgalmi és Repülőtéri Igazgatóság (a továbbiakban: LRI) által a légiközlekedésről szóló 1995. XCVII. tv. végrehajtásáról szóló 141/1995. (XI. 30. ) Korm. rendelet 21. §-a alapján kiadott a Budapest Ferihegyi Nemzetközi Repülőtér Rendje (a továbbiakban: Repülőtérrend) című dokumentum 2.7.2. pontja szerint a repülőtérre érkező utasok a légijármű fedélzetének elhagyását követően tranzitterületen tartózkodnak. A repülőtér a tranzitterülethez tartózó részeinek felsorolását a Vám- és Pénzügyőrség Országos Parancsnoksága 1997. június 20-án kelt 41.627/5. számú határozatának melléklete, illetve annak többszöri módosításai, továbbá - Ferihegy III. terminál esetében -  az 1998. november 16-án kelt 50.917/8. számú határozatának melléklete tartalmazzák. A hivatkozott határozatok alapján megállapítottuk, hogy a tranzitterületnek az utasok által használt része a légijármű ajtajától a zöld, illetve a piros vámfolyosó csarnokba nyíló kijárati ajtajáig terjed.  Az utasok a határátlépés feltételeinek vizsgálatáig a tranzitterületen tartózkodnak. A tranzitban  tartózkodó utas csak abban az esetben utazhat tovább az ország más részei felé, ha a Határőrség engedélyezte, hogy az országba belépjen. Azoknak a külföldieknek, akiknek belépését a Határőrség nem engedélyezte, az Itv. 25. § (2) bekezdése alapján vissza kell térniük oda, ahol az utazásukat megkezdték, vagy abba az országba, amely köteles őket beengedni. A visszairányítás végrehajtására várakozó külföldiek elutazásukig nem hagyhatják el a repülőtér tranzitterületét.
	Harmadik lépésként áttekintettük a tranzitterületre vonatkozó jogszabályokat. Ennek során megvizsgáltuk, hogy léteznek-e olyan hatályos rendelkezések, amelyek értelmében a tranzitban tartózkodó külföldi személyt úgy kell tekinteni, mint aki  - jogi értelemben - nem tartózkodik a Magyar Köztársaság területén.
	A tranzitterület fogalmát a vámjogról, a vámeljárásról, valamint a vámigazgatásról, szóló  1995. évi C. törvény 3. § (4) bekezdése szabályozza. Az említett jogszabályhely szerint a tranzitterület a nemzetközi közforgalmú repülőtéren kialakított - a vámszervezet központi szerve által, a BM Határőrség Országos Parancsnokságával egyetértésben engedélyezett és vámfelügyelet alatt álló - terület, amely az átutazó személyek várakozására és az átszállítás alatt lévő áruk, postaküldemények, poggyász tárolására kijelölt hely. A tranzitterület - ideértve a tranzitterületen működő létesítményeket is - a vám- és devizarendelkezések alkalmazása szempontjából külföldnek minősül. 
	Hőr. tv. 17. § (2) értelmében a Magyar Köztársaság területére leszálló vagy onnan felszálló - nemzetközi forgalomban közlekedő - polgári és állami légi járművek, utasaik, valamint személyzetük határforgalmi ellenőrzés alá tartoznak. A Hőr. tv. 18. § a) pontja alapján az államhatáron a személyek átlépésekor, illetve járművek és szállítmányok áthaladásakor a határátlépésre vonatkozó szabályokat - ha jogszabály vagy nemzetközi szerződés másként nem rendelkezik - nem kell alkalmazni amennyiben az utas a Határőrség, a Vám- és Pénzügyőrség által kijelölt tranzitterületet, illetőleg a járművet nem hagyja el.  A hivatkozott jogszabályhelyek, továbbá Hőr. tv. végrehajtásáról szóló 66/1997. (XII.10.) BM. rendelet (a továbbiakban: vhr.) határátlépési szabályainak áttekintésével megállapítottuk, hogy a Hőr. tv. 18. § a) pontja mindössze azt jelenti, hogy amennyiben az utas a tranzitterületet, illetőleg a járművet nem hagyja el,  akkor az útiokmányát sem kell kezelni. 
	A tranzitterület fogalmát azonban sem az Itv. sem végrehajtási rendeletei nem ismerik. A 82/1998. (IV. 30.) Korm. rendelet 1998. szeptember 1-jétől bevezette a repülőtéri tranzitvízum intézményét. Az említett módosítás ereményeként a 64/1994. (IV.30.) Korm. rendelet 7. § (12) bekezdése értelmében "Repülőtéri tranzitvízumot kell beszereznie annak a külföldinek, aki a Magyar Köztársaság repülőterének nemzetközi zónáján kíván tranzit céljából áthaladni. A repülőtéri tranzitvízum csak a repülőtér nemzetközi zónájában történő belépésre és ott a célállamba közlekedő járat indulásáig való tartózkodásra jogosít". Arról, hogy a "nemzetközi zóna" mit jelent, hogy a repülőtér területének mely részei tartoznak ide, azt kinek és milyen kell módon kijelölnie, az utasokat tájékoztatnia sem az idegenrendészeti, sem a határrendészeti jogszabályok nem rendelkeznek. Jogszabály hiányában az Igazgatóság belső szabályozással - a határátkelőhelyek rendje keretében - rendelkezett az átszálló utasok "menetvonaláról". A menetvonal azoknak a tranzitterületen lévő épületrészeknek, helységeknek a felsorolását jelenti, amelyeken az utas az érkező és az őt továbbszállító  légijármű ajtaja között áthalad. A repülőtér nemzetközi zónájára vonatkozó értelmező rendelkezések, illetve a kijelölésére vonatkozó eljárási szabályok hiánya veszélyezteti az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamhoz, illetve az ebből eredő jogbiztonsághoz, valamint az ország területén jogszerűen tartózkodó külföldieket az Alkotmány 58. § (1) bekezdése alapján megillető szabad mozgáshoz való jogai érvényesülését.
	A leírtak alapján megállapítottuk, hogy nincs olyan jogszabályi rendelkezés, amelynek értelmében a repülőtéri tranzitzónában tartózkodó külföldit úgy kellene tekinteni, mint aki nem  a Magyar Köztársaság területén tartózkodik. Ezt a megállapítást a repülőtéri tranzitvízum intézménye is alátámasztja. A 64/1994. (IV. 30.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. rendelet) 7. § (12) bekezdésének második mondata szerint a "repülőtéri tranzitvízum csak a repülőtér nemzetközi zónájába történő belépésre, és ott a célállamba közlekedő járat indulásáig való tartózkodásra jogosít". Figyelemmel arra, hogy a külföldiek már a repülőtér említett részére is csak az illetékes magyar hatóságok engedélyével jogosultak belépni, kétséget kizáróan megállapítható, hogy tranzit is része a Magyar Köztársaság területének, következésképpen  egy harmadik országba induló légijáratra várakozó - átszálló -  utas is a Magyarország területén tartózkodik.
	Az idézett jogszabályi rendelkezésekre figyelemmel megállapítottam, hogy a repülőtéren tartózkodó, be nem léptetett külföldi olyan megítélése, hogy esetében a hatályos magyar jogszabályokat nem kell alkalmazni,  az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok védelméhez, illetve az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerinti jogállamisághoz való joggal összefüggésben okoz visszásságot.

	II. A külföldi állampolgárok útiokmányainak kezelésével, a beutazás, a tartózkodás illetve a továbbutazás feltételeivel nem rendelkező külföldiek visszairányításával kapcsolatos megállapítások.
	Az Itv. 25. § (1) bekezdése értelmében a külföldi állampolgárok magyarországi beutazásakor az államhatár átlépése előtt a beutazás és tartózkodás  valamennyi feltételét - az anyagi fedezet kivételével Itv. 5. § -  a Határőrség ellenőrzi. A külföldi magyarországi beutazásának esetleges akadályai négy csoportba sorolhatók. Ezek közül az első az érvényes útiokmány, vízum, illetve meghívólevél hiánya. A második csoportot a ki-, vissza, vagy a továbbutazás feltételeinek hiánya jelenti. A harmadik csoport, amikor a külföldi beutazási és tartózkodási tilalom alatt áll; végül a külföldi nem rendelkezik a magyarországi tartózkodásához szükséges - jogszabályban meghatározott összegű - anyagi fedezettel. A külföldiek beutazásához szükséges anyagi fedezetének meglétét az Itv. 25. § (1) bekezdése alapján a vám-és pénzügyőrség ellenőrzi.
	A  vizsgálat keretében végzett helyszíni bejárás során idő és kapacitás hiányában nem volt lehetőségünk arra, hogy a külföldiek beutazásának akadályát jelentő összes körülmény előfordulását, illetve az ahhoz kapcsolódó valamennyi eljárást nyomon kövessük. Ezért a vizsgálat megállapításai csak az általunk megfigyelt - a meghallgatott határőrök szerint a leggyakrabban előforduló - beutazási akadályt jelentő körülményekre vonatkoznak. Így például a külföldiek magyarországi beutazásához, tartózkodásához szükséges anyagi fedezet nagyságáról szóló 11/1994. (IV. 6.) PM rendelet 1. § (1) bekezdése szerint a devizakülföldi természetes személynek minden egyes beutazása alkalmával 1000 forinttal vagy annak megfelelő összegű konvertibilis fizetőeszközzel kell rendelkeznie. Sem a megkérdezett pénzügyőrök, sem a meghallgatott határőrök nem emlékeztek olyan esetre, amikor a külföldi beutazását azért kellett megtagadni mert a nála lévő fizetőeszköz értéke nem érte el az 1000 forintot és ilyen külföldivel munkatársaim sem találkoztak. 
	 A határőrizetről és a Határőrségről szóló 1997. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: Hőr.tv.) 13. § (3) bekezdése értelmében a légi járművön utazók útiokmányának és az átlépés egyéb feltételeinek ellenőrzését a légi járműnek az ország területére történő leszállása után, illetve felszállása előtt kell végrehajtani. 1998. március 1-je és 1999. június 30. között a repülőtéren működő határforgalmi kirendeltség munkatársai 3.635.611 belépésre jelentkező személy útiokmányát vizsgálták.  
	A repülőtéren a Határőrség az útiokmányokat általában csak egyszer, a terminál épületében ellenőrzi. A Budapesti Határőr Igazgatóság igazgatójának rendészeti helyettese 5/1999. számú intézkedésével 1998. december 31-től bevezette, illetve egyes - Kairóból, Tuniszból, Damaszkuszból, Moszkvából, Szentpétervárról, Isztanbulból, Tiranából - légijáratok esetében kötelezővé tette az előszűrést. Utóbbit később kiterjesztették a Skopjéból, Szarajevóból és Prágából érkező járatokra is. Az előszűrés azt jelenti, hogy a repülőgépből kiszálló utasok útiokmányait két biztosító szolgálatot ellátó határőr, az érkező légijáratot üzemeltető légitársaság képviselőjének jelenlétében, még az útlevélkezelést megelőzően megvizsgálja.
	Az előszűrés a gyakorlatban kétféle módon történhet. Az egyik, amikor a külső állóhelyre érkező járatok utasait a repülőgépből történő kiszállását követően, az autóbuszra történő beszállását megelőzően - a repülőtér betonján - ellenőrzik. A másik, amikor az utashídra érkező járatok utasainak iratait közvetlenül a repülőgépből történő kiszállását követően az utashídban vizsgálják.
	A repülőtéren szolgálatot teljesítő határőrök elmondása szerint az előszűréssel - a jogsértő külföldiek kiszűrésének egyik hatékony módszereként - a határőrség néhány vezető munkatársa egy németországi tanulmányút során találkozott. Az előszűrés magyarországi bevezetésének közvetlen az előzménye az volt, hogy az Igazgatóságnak 1998-ban  - a  korábbi évekhez képest - egyre több olyan érkező utassal szemben kellett intézkednie, akiknek semmiféle iratuk nem volt, ezért csak nehezen lehetett megállapítani, hogy az illető személy melyik légitársaság járatával és honnan érkezett. Az említett körülmények tisztázása azért fontos, mert a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. törvény (a továbbiakban: Itv.) 60. § (1) bekezdése értelmében, amennyiben a légijárművel beutazó külföldi beléptetését érvényes útlevél vagy vízum hiánya miatt tagadják meg - az Itv. 32. § (1) bekezdésében foglaltak kivételével -, az őt ideszállító légijármű üzemben tartója saját hatáskörében köteles gondoskodni a visszaszállításáról abba az országba, ahonnan hozta, vagy amely köteles őt befogadni.
	A Itv. 60. § hivatkozott rendelkezései végrehajtásához elengedhetetlen annak tisztázása, hogy az utas melyik légitársaság járatával és honnan érkezett. Amennyiben a külföldi a repülőjegyét és útiokmányait az útlevélkezelést megelőzően megsemmisíti, személyazonosságának tisztázása, valamint visszairányításának végrehajtása nehézségekbe ütközik. Azt, hogy a hamis vagy hamisított, esetleg semmiféle útiokmánnyal nem rendelkező külföldi melyik légijárattal érkezett úgy lehet a legkönnyebben megállapítani, ha erre a repülőgépből történő kiszállását követően azonnal fény derül. 
	A helyszíni bejárás során külső állóhelyen és utashídon végrehajtott előszűrést is megfigyeltünk. Ezek oly módon történtek, hogy a repülőgépből kiszálló utasok útiokmányukat átadták a határőrnek, aki az okmányban található személy arcképét összehasonlította azzal, aki azt felmutatta. Az azonosítást követően az útiokmányokat a határőrök visszaadaták tulajdonosaiknak, akik folytatták útjukat a terminálba. A terminálban az útiokmányokat a szokásos módon kezelték.  A vizsgálat részeként megfigyelt előszűrések során alkotmányos joggal kapcsolatos  visszásságra utaló körülményt nem észleltünk.
	A megfigyelt előszűrések során - jelenlétünkben - a határőrök egyetlen jogsértőt sem találtak. Ezért az előszűrés eredményeként elkülönített esetleges jogsértőkkel szembeni eljárásról az Igazgatóság rendészeti igazgató-helyettesének 5/1998. számú intézkedése vonatkozó rendelkezéseinek tanulmányozása, illetve az intézkedést végrehajtó határőrökkel történő beszélgetések során próbáltunk információt szerezni és a Határőrség Országos Parancsnokságának egyik vezető beosztású munkatársát is meghallgattuk. 
	Az Igazgatóság rendészeti igazgató-helyettesének 5/1998. számú intézkedése 2.f. pontja értelmében az útlevéllel nem rendelkező személyeket vissza kell irányítani, vagyis vissza kell utazniuk oda, ahol az utazásukat megkezdték. Amennyiben az előszűrést végrehajtó határőr az útiokmányt "gyanúsnak" találja, az okmány másodlagos ellenőrzését az utasok autóbuszra szállását követően kell végrehajtani. A vizsgálattal érintett útiokmány birtokosát külön járműre kell felszállítani.
	A határforgalmi kirendeltségek vezetőinek elmondása szerint az előszűrés során elkülönített személyt a határőrök a terminálba kísérik és a kirendeltségen előállítják. Ha az utasnak nincs útiokmánya, akkor a határforgalmi kirendeltség munkatársai meghallgatják, személyi adatait nyilatkozata  alapján rögzítik, és a továbbiakban ezek alapján folyik az eljárás. Ha a külföldi menedékjogot kér, vagy üldöztetésre hivatkozik, akkor kérelmét az Igazgatóság munkatársai az Itv. 32. § (1) bekezdése, illetve a menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. tv. 42. § (1) bekezdése alapján a Menekültügyi és Migrációs Hivatalhoz továbbítják. A határforgalmi kirendeltségek vezetői által az előszűrés eredményeként elkülönített jogsértő külföldiekkel szembeni eljárásként ismertetett gyakorlat mind az Alkotmány 64. §-ában biztosított kérelem előterjesztéséhez, mind az Alkotmány 65. § (1) bekezdésében biztosított menedékhez való alkotmányos jogok érvényesülését biztosítja, ebben a vonatkozásban alkotmányos visszásságot nem észleltem. 
	A határforgalmi kirendeltségek vezetői által elmondottakkal és a vizsgálatot végző munkatársaim megfigyeléseivel szemben a Határőrség Országos Parancsnokságán meghallgatott vezető beosztású munkatárstól azt a tájékoztatást kaptuk, hogy - tudomása szerint - amennyiben az előszűrés eredményeként elkülönített, útiokmánnyal nem rendelkező külföldi nem MALÉV géppel érkezett, akkor be sem mehet a terminál épületébe. Ilyen esetben a külföldinek azonnal vissza kell szállnia a repülőgépre, és a légitársaságnak haladéktalanul vissza kell őt szállítani oda, ahol az utazását megkezdte. Figyelemmel arra, hogy a külföldi légitársaságok budapesti járatai visszaindulásuk előtt gyakran csak egy-két órát töltenek a repülőtéren, az Igazgatóság a szóban forgó körbe tartozó személyek visszairányításáról írásban nem hoz határozatot. A határforgalmi kirendeltségek vezetői, illetve a Határőrség Országos Parancsnoksága munkatársa által adott tájékoztatás közötti ellentmondásokra figyelemmel meghallgattunk néhány előszűrést végrehajtó határőrt is. Ők azt a tájékoztatást adták, hogy az előszűrés eredményeként elkülönített külföldiekkel szemben a határforgalmi kirendeltségek vezetői által ismertetett módon kell eljárniuk. Kérdésre válaszolva a határőrök azonban azt is elmondták, hogy az előszűrések csak körülbelül három hónapja zajlanak a munkatársaim által megfigyelt módon. A korábbi időszak előszűréseinek gyakorlatára vonatkozó kérdések  elől azonban mindannyian  kitértek.
	A helyszíni bejárás során tudomásunkra jutott információk alapján megállapítottam, hogy az előszűrés mint a külföldieket szállító légijármű azonosításának módszere és végrehajtásának munkatársaim által megismert gyakorlata nem okoz alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságot. Ezzel szemben tény, hogy sem jogszabály, sem az Igazgatóság rendészeti igazgató-helyettesének 5/1998. számú intézkedése nem tartalmaz semmiféle rendelkezést arra vonatkozóan, hogy az előszűrés eredményeként elkülönített jogsértő külföldieket a határforgalmi kirendeltségen elő kellene állítani, visszafordításukról írásban kellene rendelkezni, továbbá arról sem, hogy menedékjogi kérelmüket miként terjeszthetik elő. A felsorolt eljárási biztosítékok hiánya veszélyezteti az Alkotmány  64. §-ában biztosított kérelem előterjesztéséhez, valamint az Alkotmány 65. § (1) bekezdésében biztosított menedékhez való alkotmányos jogok érvényesülését.
	Az előszűréssel nem érintett járatok utasainak okmányait a terminálban vizsgálják. A terminálban az útiokmányok kezelése az általános szabályok szerint történik. A vizsgálat keretében megfigyelt útlevélkezelések során azt tapasztaltuk, hogy amennyiben a külföldi érvényes útiokmánnyal rendelkezik és a beutazás, illetve a továbbutazás hiányzó feltételei helyben orvosolhatóak, akkor ebben a határőrök lehetőség szerint segítenek. Például a határőrök segítettek annak az albán állampolgárságú nőnek és két kiskorú gyermekének is, akik a vizsgálat idején Kanadából érkeztek  és Magyarországra szerettek volna beutazni. Az albán állampolgárok magyarországi beutazása és tartózkodása vízum köteles, amivel sem a nő sem gyermekei nem rendelkeztek. Amikor a határforgalmi kirendeltség munkatársai észlelték, hogy a családot az Itv. 25. § (2) bekezdése értelmében vissza kellene irányítaniuk, megkérdezték őket, hogy ténylegesen hová kívánnak utazni. A nő azt válaszolta, hogy utazásuk végcélja Albánia, egy Tiranához közeli település. A határőrök elmagyarázták, hogy a család vízum nélkül nem léphet be Magyarországra. Felhívták a nő figyelmét arra, hogy nincs akadálya annak, hogy - beutazás helyett - átszálljanak a Tiranába induló járatra, és íly módon folytassák útjukat. A határőrök segítettek a családnak az átszálláshoz szükséges jegyet megváltani, gondoskodtak arról, hogy csomagjaik felkerüljenek a Tiranába induló gépre, továbbá közbenjártak annak érdekében, hogy az érintett légitáraság munkatársai a családot a megfelelő járatra felszállítsák.  A vizsgálat során a Határőrségnek az Itv. 3. § (4) bekezdése szerinti tájékoztatási kötelezettsége teljesítése kapcsán alkotmányos joggal összefüggő  visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	Ha a külföldi által bemutatott útiokmány  hitelességét illetően az útlevélkezelőnek kétségei támadnak, akkor azt először az 1. számú fülkében dolgozó - több éves gyakorlattal rendelkező - főútlevélkezelőnek jelzi. Amennyiben az okmányt a főútlevélkezelő is gyanúsnak találja, akkor azt másodlagos ellenőrzésnek vetik alá. A másodlagos ellenőrzés azt jelenti, hogy az okmányt, illetve tartalmát egy tapasztaltabb útlevélkezelő speciális optikai berendezések segítségével ismételten megvizsgálja. Ha a gyanús útiokmány, illetve tartalma valódinak bizonyul, akkor azt  az általános szabályok szerint kezelik.
	Ha az útiokmány hamisnak, hamisítottnak vagy érvénytelennek bizonyul, akkor a személyt az Itv. 25. § (2) bekezdése alapján írásbeli határozattal visszairányítják. A hamisításról eseti szakvélemény készül. A szakvélemény tartalmazza, hogy az okmányt ki, milyen módszerrel vizsgálta és mely jelek vagy elváltozások alapján állapította meg, hogy az okmány nem hiteles. Ilyen esetben a határforgalmi kirendeltség az útiokmányt az Itv. 28. § (2) bekezdésének alapján lefoglalja. A lefoglalt útiokmányt az Igazgatóság a Határőrség Országos Parancsnokságához továbbítja, majd azt - a Külügyminisztérium útján - megküldik a kibocsátó állam megfelelő hatóságának. Az okmányról a határforgalmi kirendeltség munkatársai fényképfelvételeket készítenek. Ezek egy részét később az útlevélkezelők szakmai képzése, továbbképzése során hasznosítják, egy példány a külföldi visszairányításához szükséges. A rendelkezésemre álló adatok alapján az úti okmányok hitelességének vizsgálata kapcsán alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	Ha a külföldi hamis, hamisított útiokmánnyal, esetleg semilyen okmánnyal nem rendelkezik, a határforgalmi kirendeltség  "rendkívüli vizsgálatot" kezdeményez a terminálban működő vámhivatalnál. A rendkívüli vizsgálat a külföldi csomagjainak átkutatását jelenti. Ennek az a célja, hogy felkutassák a külföldi által esetleg elrejtett olyan okmányokat, amelyek segíthetik személyazonosságának, illetve állampolgárságának tisztázását.  Az általunk megfigyelt esetekben a csomagok átvizsgálását egy pénzügyőr a külföldi, illetve egy határőr jelenlétében végezte. A megfigyelt esetekben a csomagátvizsgálás eredményes volt, ugyanis a keresett útiokmányokat a pénzügyőr minden alkalommal megtalálta.  
	A határőrizetről és a Határőrségről szóló  1997. évi XXXII. törvény végrehajtására kiadott  66/1997. (XII. 10.) BM rendelet (a továbbiakban: BM. rendelet)  40. § (1) bekezdése feljogosítja a határőrt arra, hogy törvényben meghatározott feltételek fennállása esetén rendészeti és bűnüldözési feladatainak ellátása során ruházat-, csomag- és járműátvizsgálást hajtson végre, bűncselekmény vagy szabálysértés elkövetése tárgyi bizonyítási eszközeinek felkutatására. A vizsgálat során megállapítottuk, hogy a csomagátvizsgálás az Itv. 60. § (1) bekezdésének végrehajtása  szempontjából kétségtelenül indokolt, azonban nem a BM. rendelet hivatkozott rendelkezésében megjelölt céllal történik, hiszen a külföldi a határátlépés rendjét már a hamis, vagy hamisított útiokmány felmutatásával megsérti. Az Itv. 60. § (1) bekezdésében megjelölt célból végzendő vámvizsgálatot a vámjogról, a vámeljárásról, valamint a vámigazgatásról szóló 1995. évi C. törvény sem ismeri. Az Alkotmány 8. § (2) bekezdése értelmében az alapvető jogokra vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, így azok gyakorlását csak törvényben meghatározott céllal és módon lehet korlátozni. A vonatkozó jogszabályok alapján megállapítottam, hogy a  vám- és pénzügyőrség, illetve a határforgalmi kirendeltség nem a megfelelő szintű jogszabályban, azaz nem törvényben meghatározott cél érdekében kötelezi a külföldit arra, hogy tűrje csomagjai átvizsgálását. Ezért közös eljárásuk az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok gyakorlásával összefüggésben okozott  visszásságot.
	Az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. tv. 42. § (1) bekezdése értelmében a közigazgatási szerv mind az ügy érdemében, mind az eljárás során eldöntendő kérdésekben határozatot hoz. A magyar jogrendszer egyik sajátossága, hogy amennyiben valamely hatóság a hivatalos eljárása során elvesz vagy lefoglal valamit, az olyan az "eljárás során eldöntendő" kérdésnek számít, amiről az Ae. 42. § (1) bekezdése értelmében határozatot kell hoznia. Az általunk megfigyelt eljárások során  a hamisnak, vagy hamisítottnak tekintett okmányok lefoglalásáról határozat nem készült, sőt az eljárás alá vont külföldi még egy átvételi elismervényt vagy más igazolást sem kapott arról, hogy az útiokmányát a hatóság elvette. Ez a körülmény azért okoz sérelmet mert előfordult, hogy a magyar hatóság által hamisnak vagy hamisítottnak nyilvánított  és lefoglalt útiokmányt a külföldi felszállását megelőzően eljáró állam hatóságai elfogadták, és a külföldi más személyazonosító okirattal nem rendelkezett. A külföldi útiokmányának elvételét, illetve lefoglalását tanusító hatósági igazolás hiánya  az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamhoz, illetve az ebből eredő jogbiztonsághoz, továbbá az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz  való joggal összefüggésben okozott  visszásságot. 
	Amennyiben a külföldi menedékjogot kér, vagy üldöztetésre hivatkozik, akkor kérelmét az Igazgatóság munkatársai az Itv. 32. § (1) bekezdése, illetve a menedékjogról szóló 1997. évi CXXXIX. tv. 42. § (1) bekezdése alapján a Menekültügyi és Migrációs Hivatalhoz továbbítják. 
	A külföldi visszairányítását írásbeli határozattal rendelték el, amit azonnal kihirdettek, és egy példányát helyben átadták a külföldinek. A határozattal együtt minden külföldinek átadtak egy - az anyanyelvén vagy az általa beszélt nyelven íródott - ismertetőt, amelyben tájékoztatták a jogairól. A határozat írásba foglalása úgy történt, hogy az eljáró határőr kitöltötte a "Határozat a visszairányításról" című nyomtatványt. A  határozat bevezető része az eljáró hatóság megnevezését, az ügy számát, a külföldi személyazonosító adatait, állampolgárságát, lakcímét továbbá  útiokmányának számát tartalmazta.
	A határozat rendelkező része a  visszairányítás tényét, az intézkedés jogszabályi alapját és jogorvoslatról szóló tájékoztatást tartalmazta, továbbá megnevezte azt országot, ahová a külföldinek vissza kell térnie. A határozatnak ebben a részében tájékoztatták a külföldit arról is, hogy fellebbezésének a hatóság döntésének végrehajtására nincs halasztó hatálya.
	A nyomtatványon nyomdai úton feltüntették azokat a körülményeket, amelyek a beutazás akadályai lehetnek. A határozat indokolása úgy történt, hogy az eljáró határőr  kiválasztotta majd aláhúzta azt az okot, amely miatt a külföldi beutazását nem engedélyezték. A határozat befejező része a keltezés, az ügyintéző neve és az eljáró szerv bélyegzőlenyomata volt. 
	A nyomtatvány alsó harmadában feltüntették a határozat kihirdetésének a nyelvét, az átvétel tényét, jelezték az esetleges fellebbezési igényt, illetve annak indokát. A nyomtatványnak ezt a részét külön keltezték, továbbá az ügyintéző és az eljárás alá vont külföldi is aláírták. Amennyiben a külföldi a nyomtatvány aláírását megtagadja, az ügyintéző ezt nyomtatványra feljegyzi, és két másik útlevélkezelő hatósági tanúként aláírja. A határozat két példányban készült. Az első példány, amit a külföldinek átadtak, az érintett személy anyanyelvétől, illetve az általa beszélt nyelvtől függően  - angol, orosz, arab, román, olasz, kínai, török, német, bolgár, ukrán, szlovén, szerb, horvát, szlovák, francia és magyar - nyelvű volt. A magyar nyelvű másodpéldány az Igazgatóságnál maradt.  A leírtak alapján a visszairányításról szóló határozatok tartalma, illetve kihirdetése kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	Az Itv. 25. § (4) bekezdése alapján a visszairányítás ellen, annak közlésekor az Igazgatósághoz címzett, a határforgalmi kirendeltségnél benyújtandó fellebbezésnek van helye. 1998. március 1-je és 1999 június 30 között az Igazgatóság határforgalmi kirendeltségei összesen 1305 személyt - 1181 személyt a beutazási feltételek hiánya, 56 személyt a repülőtéri tranzitvízum, 43 személyt a továbbutazás feltételeinek hiánya, 25 személyt pedig beutazási és tartózkodási tilalom miatt - irányítottak vissza. Az 1305 személy közül mindössze 6  fellebbezett. A vizsgálat során a visszairányítás ellen benyújtott fellebbezések elbírálásának menetét és módját is áttekintettük. 
	A visszairányítás elleni fellebbezéseket másodfokú hatóságként az Igazgatóság Idegenrendészeti, Menekültügyi és Szabálysértési Osztálya vizsgálta. Panaszosok kérésére megvizsgáltuk, hogy a visszairányítás elleni fellebbezést előterjesztő külföldieknek lehetőségük van-e a 9/1994. (IV. 30.) BM. rendelet 15. számú mellékletének 6. pontjában megjelölt 4.200 Ft. illeték megfizetésére. Ennek során áttekintettük azt is, hogy az említett összegű eljárási illeték esetleges elmulaszása nem gátolja-e a fellebbezés elbírálását és veszélyezteti a külföldiek jogorvoslathoz való alkotmányos jogának érvényesülését. 
	A  helyszíni bejárás adatai szerint a visszafordítás elleni fellebbezés illetékét forintban, illetékbélyeg formájában kell leróni. A külföldi a tranzitban éjjel-nappal működő valutapénztárban  válthat forintot, amellyel a határforgalmi kirendeltség munkatársainál vásárolhat illetékbélyeget. Az Igazgatóság Idegenrendészeti, Menekültügyi és Szabálysértési Osztályán megvizsgált fellebbezések közül 5 esetben megtaláltuk az ügyiratra ragasztott illetékbélyegeket. A 6. ügy iratai szerint a külföldi kifejezetten visszautasította az illeték megfizetését, azonban fellebbezését elbírálták. A leírtak alapján a visszairányításról szóló határozatok elleni fellebbezések eljárási illetékének megfizetése kapcsán az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való jog érvényesülését veszélyeztető  körülményt nem észleltem.
	A helyszíni bejárás idején 5 fellebbezést már elbíráltak, egy elbírálás alatt állt. A folyamatban lévő ügyben az Ae. 15. § (1) bekezdésében biztosított határidő még nem telt el, ezért az 1993. évi LIX. tv. 16. § (1) bekezdésére figyelemmel a továbbiakban csak a lezárt ügyek iratait vizsgáltuk. A fellebbezéssel érintett és már elbírált ügyekben 1 hontalan személyt beutazási vízum hiánya, 1 albán állampolgárt hamisított - fényképcserés - útlevele, 1 román állampolgárt  lejárt érvényességű útlevele miatt irányítottak vissza.  2 orosz állampolgárt azért nem léptettek be Magyarországra, mert útlevelük adathordozó oldalát - ahol arcképük és személyi adataik szerepelnek - kicserélték. 
	A fellebbezések indokai eltérőek voltak. A hontalan személy arra hivatkozott, hogy az illetékes magyar külképviselet hibás tájékoztatása miatt nem rendelkezett vízummal. A román állampolgár elismerte, hogy útlevelének érvényességi ideje lejárt, azonban arra hivatkozott, hogy Magyarországon élő hozzátartozója súlyos betegsége miatt nem volt ideje új okmányhoz jutni. Az albán személy és az orosz állampolgárok tagadták, hogy útiokmányuk hamisított lenne.
	A másodfokú hatóság valamennyi fellebbezést elutasította. A rendelkezésünkre álló adatok szerint a hontalan személy és a lejárt érvényességi idejű útiokmánnyal rendelkező román állampolgár visszairányítása olyan  tényeken alapult, amelyeket a fellebbezők sem vitattak. Figyelemmel arra, hogy a visszairányított külföldiek a beutazás olyan feltételeinek nem tettek eleget, amelyek a határátkelőhelyen már nem voltak orvosolhatóak, jogorvoslati kérelmük elutasítása kapcsán alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A hamisított útiokmánnyal rendelkező személyek visszairányítása mérlegelésen alapult. Ezekben az ügyekben a másodfokú hatóságnak érdemben arról kellett döntenie, hogy a határforgalmi kirendeltség által megvizsgált útiokmányok valódisága valóban kizárható-e. Az ügyirat részét képező eseti szakvélemény tartalmazta az útiokmánynak azokat a hibáit, amelyek alapján a határforgalmi kirendeltség megállapította, hogy az okmány nem valódi. Ezek felülvizsgálatához a hamisított okmányokra, vagy legalább a hamisítást dokumentáló fényképfelvételekre mindenképpen szükség lett volna. A rendelkezésünkre álló adatok alapján megállapítottuk, hogy az Idegenrendészeti, Menekültügyi és Szabálysértési Osztály a fellebbezéseket a hamisítottnak nyilvánított okmány, illetve azokat dokumentáló fényképfelvételek ismételt vizsgálata nélkül, pusztán a határforgalmi kirendeltség által rendelkezésre bocsátott iratok alapján bírálta el. Ennek az volt az oka, hogy az Igazgatóság az Itv. 28. § (2) bekezdése alapján a lefoglalt útiokmányokat már a fellebbezés elbírálását megelőzően továbbította a Határőrség Országos Parancsnokságához. A vitatott útiokmányokat a vizsgálatban résztvevő munkatársaim sem látták, ezért sem kizárni sem megerősíteni nem tudták, hogy azok valóban hibásak voltak. Az Ae. 66. § (2) bekezdése értelmében a fellebbezés elbírálása azt jelenti, hogy a másodfokú hatóság a megtámadott határozatot és az azt megelőző eljárást is megvizsgálja, tekintet nélkül arra, hogy ki és milyen okból fellebbezett. A határforgalmi kirendeltség által feltárt okirathamisítás bizonyítékainak ismételt vizsgálata hiányában az Idegenrendészeti, Menekültügyi és Szabálysértési Osztály által lefolytatott másodfokú eljárás nem tett eleget az Ae. 66. § (2) bekezdése rendelkezéseinek, ezért veszélyeztette a külföldi állampolgároknak az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való alkotmányos jogának érvényesülését.
	Az Idegenrendészeti, Menekültügyi és Szabálysértési Osztály által elbírált fellebbezésekről szóló másodfokú határozatokat a Határőrség a Külügyminisztérium útján továbbítja a visszairányított külföldieknek. A határozatoknak a fellebbező személy anyanyelvére, illetve az általa beszélt nyelvre történő lefordításáról a Külügyminisztérium gondoskodik. A vizsgálat során rendelkezésemre álló adatok alapján a visszairányításról szóló másodfokú határozatok továbbítása kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	Az Itv. 25. § (4) bekezdése értelmében a fellebbezésnek a visszairányítás végrehajtására nincs halasztó hatálya. A visszairányítás végrehajtása úgy történik, hogy a visszairányításról szóló határozat kihirdetését követően a határforgalmi kirendeltség értesíti azt a légitársaságot, amelyik a külföldit az Itv. 60. § (1) bekezdése értelmében köteles visszaállítani. Az eljáró határőr és a légitársaság képviselője egyeztetik, hogy a légitársaság külföldit melyik járatával és mennyi időn belül tudja visszaszállítani. Az egyeztetés ideje alatt a határőrök megkeresték a külföldi csomagjait, és gondoskodtak arról, hogy azok felkerüljenek arra a repülőgépre, amelyik őt visszaszállította. A visszairányítás végrehajtása kapcsán az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz való jog érvényesülése kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	Ha a külföldi érvényes útiokmánnyal rendelkezik, akkor a visszairányítás úgy történik, hogy a határőrök a terminál indulási oldalára kísérik és átadják az őt visszaszállítani köteles légitársaság - az utasok beszállítását felügyelő - képviselőjének.
	Amennyiben a Határőrség hamis vagy hamisított útiokmány felmutatása miatt rendelte el a külföldi visszairányítását, és az okmányt lefoglalta, a külföldi visszautaztatása a nemzetközi polgári repülésről Chicagóban, az 1944. évi december hó 7. napján aláírt Egyezmény és az annak módosításáról szóló jegyzőkönyvek kihirdetéséről szóló 1971. évi 25. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: ICAO) 9. számú Függeléke 9. mellékletének b) pontja szerinti kísérőlevéllel történik. Ebben az esetben a Határőrség a külföldit a kitöltött kísérőlevél és a lefoglalt útiokmány fénymásolatát tartalmazó zárt borítékkal együtt adja át az őt visszaszállítani köteles légitársaság - az utasok beszállítását felügyelő - képviselőjének.
	Az útiokmánnyal nem rendelkező külföldi visszairányítására csak személyazonossága, illetve őt a repülőtérre szállító légitársaság tisztázását követően kerülhet sor. Az útiokmánnyal nem rendelkező külföldit szállító légitársaság - előszűrés, vagy a külföldi nyilatkozata, illetve az általa megjelölt légijárat utaslistájának összevetése útján történő - azonosítását követően, a légitársaságnak vissza kell őt szállítani oda, ahol az utazását megkezdte, vagy abba az államba, amely köteles őt bebocsátani. Az említett körbe tartozó személyek visszairányítása az ICAO 9. Függeléke 9. mellékletének  a) pontja szerinti kísérőlevéllel történik. Ilyenkor a Határőrség a külföldit a kitöltött kísérőlevelet tartalmazó zárt borítékkal együtt átadja az őt visszaszállítani köteles légitársaság - az utasok beszállítását felügyelő - képviselőjének.
	Előfordul, hogy a külföldi nem hajlandó önként felszállni az őt visszaszállító repülőgépre. Ezekben az esetekben az igazgatóság jelzi az érintett légitársaságnak, hogy a külföldit visszaszállító légijárat utasainak biztonsága érdekében saját hatáskörben gondoskodjék a külföldi őrzéséről.
	A vizsgálat során megfigyelt visszairányítások kapcsán a külföldiek tudomásul vették a Határőrség döntését és ellenállás nélkül felszálltak az őket szállító repülőgépre. Ezeknek a visszairányításoknak a végrehajtása során alkotmányos joggal kapcsolatos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A vizsgálatom részeként megfigyel eljárások alatt a határforgalmi kirendeltségek munkatársai az útiokmányok kezelése, illetve a továbbutazás feltételeivel nem rendelkező külföldiek visszairányítása során udvarias, előzékeny, segítőkész magatartást tanúsítottak. A helyszíni bejárás során menedékjogi kérelmet előterjesztő külföldivel nem találkoztunk, így az ő kérelmeik átvétele kapcsán közvetlen tapasztalataink nincsenek.

	III. A repülőtér elzárt területén tartózkodás időtartamával, továbbá az eljárás alatt álló külföldiek jogi képviselő igénybevételéhez való jogának érvényesülésével kapcsolatos megállapítások. 
	Az Itv. 4. § (4) bekezdése értelmében a külföldi - ha nemzetközi szerződés másként nem rendelkezik - csak a határátkelőhelyen lépheti át a magyar államhatárt A határátkelőhely a repülőtér azon területe, ahol a határforgalomban a személyek ellenőrzése és az államhatáron való átléptetése - vagyis a ki-illetve belépési feltételek vizsgálata -  zajlik. A repülőtéren a  beutazásra, illetve átszállásra jelentkező személyek átléptetése a terminálok tranzitterületén felállított útlevélkezelő pultoknál történik.
	Ferihegy II. terminálon 9 pult van a magyarországi beutazás szándékával jelentkező, 2 pult az átszálló utasok útiokmányainak vizsgálatára. Ferihegy III. terminálon 13 pult van a beutazó, 2 pult az átszálló utasok okmányainak kezelésére. A határforgalmi kirendeltségnek - a Határőrség országos parancsnokának 29/1999. parancsa értelmében - a határátkelőhelyen megjelenő személy útiokmányait 30 percen belül meg kell vizsgálnia. Ez azt jelenti, hogy Határőrségnek - a terminálba lépéstől számított - 30 percen belül az utas tudomására kell hoznia, hogy beutazását vagy átszállását engedélyezi-e. A munkatársaim által megfigyelt eljárások során az utasoknak egyetlen alkalommal sem kellett 30 percnél hosszabb ideig várakozniuk a Határőrség döntésére. Tapasztalataink szerint azok az utasok, akik eleget tesznek a beutazás feltételeinek - az útiokmányaik kezelésével,  csomagjaik átvételével, illetve a vámfolyosókon való áthaladással együtt is - egy óránál rövidebb ideig tartózkodtak a tranzitban. Ebben a vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő  visszásságra utaló körülményt nem észleltem. Az átszálló utasok esetében azért nem vizsgáltuk, hogy az útiokmányok ellenőrzését követően mennyi időt töltenek a tranzitban, mert az említett időtartam nem csak a határőrök eljárásától, hanem sokkal inkább az őket szállító légijárat indulásától függött.  
	Más a helyzet azokkal a külföldiekkel, akik nem feleltek meg a beutazás, a tartózkodás, esetleg a továbbutazás feltételeinek. Őket két csoportba soroltuk. Az egyikbe azok tartoznak, akik érvényes útiokmánnyal rendelkeznek, de a beutazás vagy a tartózkodás további feltételeinek nem tesznek eleget. A második  csoportba tartozók hamis vagy hamisított útiokmánnyal, esetleg semilyen személyazonosításra alkalmas okirattal nem rendelkeznek
	Ha a külföldi rendelkezik érvényes útiokmánnyal, azonban a beutazás vagy a tartózkodás egyéb feltételének nem tesz eleget - például az Itv. 23. §-ában szabályozott beutazási és tartózkodási tilalom alatt áll, vagy a beutazásához szükséges anyagi fedezettel nem rendelkezik -, és nem nyújt be mendékjogi kérelmet a Határőrség az Itv. 25. § (1) bekezdése alapján visszairányítja. A visszairányítást elrendelő határozat írásba foglalása, és kihírdetése csak  néhány percet vesz igénybe. Ezt követően a határforgalmi kirendeltség értesíti a külföldit szállító légijármű üzemben tartóját, hogy gondoskodjon a személy visszaszállításáról.
	Már jeleztük, hogy az Itv. rendelkezései szerint a külföldi magyarországi beutazásának jogi akadályai négy csoportba sorolhatók. Ezek közül az első az érvényes útiokmány, vízum, illetve meghívólevél hiánya. A második csoportot a ki-, vissza, vagy a továbbutazás feltételeinek hiánya jelenti. A harmadik csoport, amikor a külföldi beutazási és tartózkodási tilalom alatt áll; végül a külföldi nem rendelkezik a magyarországi tartózkodásához szükséges - jogszabályban meghatározott összegű - anyagi fedezettel. Ha a külföldi a felsorolt feltételek bármelyikének nem tesz eleget, akkor őt a Határőrség az Itv. 25. § (2) bekezdése értelmében köteles visszairányítani. Az Itv. 60. § (1) bekezdése értelmében azonban a légitársaság kizárólag abban az esetben köteles a külföldit visszaszállítani, amennyiben a beléptetését érvényes útlevél vagy vízum hiánya miatt - és nem más okból -  tagadják meg. Az Itv., illetve végrehajtási jogszabályai semmiféle rendelkezést nem tartalmaznak arra vonatkozóan, hogy mi történjen akkor, ha a Határőrség a külföldit nem az 60. § (1) bekezdésében megjelölt, hanem más okból nem engedte beutazni és az érintett légitársaság a törvényi feltétel hiányára hivatkozással megtagadja a külföldi visszaszállítását. A visszairányítás alatt álló külföldi a tranzitot az ország belseje felé nem hagyhatja el, idegen államba pedig csak akkor tud elutazni, ha valamelyik légitársaság elszállítja. A magyar jogrendszerben semmiféle jogszabályi garancia nincs arra, hogy az érvényes útlevelet, illetve vízumot bemutató, azonban a beutazás további feltételeivel nem rendelkező külföldit milyen hosszú ideig lehet a tranzitban tartani, azaz mozgási szabadságában korlátozni. Az Alkotmány 55. § (1) bekezdése értelmében a Magyar Köztársaságban senkit nem lehet szabadságától másként mint törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani. Az érvényes útlevéllel és vízummal rendelkező külföldi tranzitterületen tartásának időtartamára és a visszaszállítási kötelezettségre vonatkozó törvényi szabályozás hiánya az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartásához, továbbá az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében szabályozott személyi szabadsághoz való jogokkal összefüggésben okoz visszásságot.
	Amennyiben a külföldi hamis, vagy hamisított útiokmánnyal, esetleg semmilyen személyazonosításra alkalmas okirattal sem rendelkezik, akkor a visszairányítást megelőző eljárás - így például az okmány hibáit dokumentáló jegyzőkönyv elkészítése, a külföldi csomagjainak átvizsgálása, személyazonosságának, illetve az őt ideszállító légijárat megállapítása, a menedékkérelem elbírálása -  órákig, esetenként hetekig is eltarthat. Ezekben az ügyekben a külföldit - tolmács közreműködésével - gyakran több alkalommal meghallgatják. Ez történt annak az iraki férfinek az esetében is, akivel a közösségi szálláson találkoztunk.
	A külföldi 1999. július 15-én érkezett a repülőtérre, azonban sem belépésre, sem átszállásra nem jelentkezett. Az egyik útlevélkezelő vette észre a terminálban lézengő férfit. A külföldi sem útiokmánnyal sem  repülőjeggyel nem rendelkezett, mindössze annyit mondott az őt igazoltató határőrnek, hogy iraki állampolgár és menedékjogot kér. Első meghallgatásakor a külföldi azt nyilatkozta, hogy a felbukkanása napján érkezett Amszterdamból, a holland légitársaság járatával. Az említett légitársaságnak a külföldi által megjelölt napon nem volt budapesti járata. A férfit 1999. augusztus 18-án ismét meghallgatták. Ekkor egy másik nevet mondott és azt nyilatkozta, hogy Kairóból érkezett. Az Igazgatóság munkatársai megállapították, hogy a külföldi által bediktált személy sem a MALÉV sem az egyiptomi légitársaság megfelelő járatainak utaslistáján nem szerepelt. Ezért a külföldit 1999. augusztus 24-én újra meghallgatták. Ekkor a férfi egy harmadik néven mutatkozott be és azt nyilatkozta, hogy a román légitársaság bukaresti járatával érkezett Magyarországra. Ezek az adatok valódinak bizonyultak. 
	Időközben - 1999. július 20-án - a Menekültügyi és Migrációs Hivatal a külföldi menedékjogi kérelmét elutasította. Ezért a határforgalmi kirendeltség az Itv. 32. § (1) bekezdésére figyelemmel 1999. augusztus 26-án szakhatósági véleményért fordult  a Menekültügyi és Migrációs Hivatalhoz. A szakhatóság 1999. augusztus 27-én kelt véleménye szerint a külföldinek Romániába sem üldöztetéstől sem kínzástól, sem embertelen vagy megalázó bánásmódtól nem kellett tartania, ezért visszairányításának jogszabályi akadálya nincsen. A határforgalmi kirendeltség vezetője, 1999. szeptember 2-án levélben értesítette a román légitársaság budapesti kirendeltségének vezetőjét arról, hogy gondoskodjon a külföldi visszaszállításáról, aki végül 1999. szeptember 6-án elutazott az országból. Az iraki állampolgár visszairányításának elrendelése kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	Az iraki állampolgár útiokmánnyal nem rendelkezett, menedékjogi kérelmét elutasították és visszairányításának más jogszabályi akadálya sem volt, így nyilvánvaló, hogy az érintett légitársaságnak az Itv. 60. § (1) bekezdése értelmében vissza kellett őt szállítania. A repülőtéren elrendelt visszairányítás sajátossága, hogy a hatósági döntés végrehajtása két jogalanyt is kötelez. Ezek egyike a külföldi, a másik az a légitársaság, amelyik köteles őt visszaszállítani. A gyakorlatban azonban csak egy határozat születik mégpedig az, amelyik a külföldit kötelezi. A légitársaság semmiféle határozatot nem kap. Jogszabályi rendelkezés hiányában nem tudtuk megállapítani, hogy a légitársaságnak a külföldi visszaszállítására vonatkozó kötelezettségét milyen határidőn belül kell teljesítenie. Arra vonatkozóan sem találtunk jogszabályi rendelkezést, hogy amennyiben a légitársaság a visszaszállításnak nem tud, vagy nem akar eleget tenni, a külföldit mennyi ideig lehet szabadságkorlátozás alatt tartani. A légitársaság által visszaszállított  külföldi természetesen csak akkor tud a kiindulási állam területére visszatérni, ha annak hatóságai ezt lehetővé teszik. Az említett feltételt ICAO 9. számú mellékletének 3.36.1. pontja biztosítja. A hivatkozott rendelkezés értelmében a kiszállítási ponton be nem engedhetőnek talált személyt, valamennyi szerződő állam köteles bebocsátani, amennyiben - a közvetelen tranzit tartózkodást leszámítva - a légijárműre történő felszállás előtt a területén tartózkodott, A visszafogadásra vonatkozó állami kötelezettség mellett sem közömbös azonban, hogy a külföldinek mennyi időt kell a "kiszállítási ponton" töltenie.  Az Itv. 60. § (1) bekezdésében meghatározott beutazási akadályok esetére megállapított kötelezettség teljesítésének határidejére, illetve a külföldi tranzitterületen tartásának időtartamára vonatkozó törvényi szabályozás hiánya az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartásához, továbbá az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében szabályozott személyi szabadsághoz való jogokkal összefüggésben okoz visszásságot.
	A helyszíni bejárás során azt is megvizsgáltuk, hogy mennyi volt az a leghosszabb időtartam, amennyit a visszairányítás alatt álló külföldinek a  tranzitban kellett töltenie. A leghosszabb ideig összesen 106 napig, egy magát iraki állampolgárnak valló külföldi tartózkodott a tranzitban.  Az iraki férfi 1999. március 15-én fényképcserés útlevéllel érkezett a repülőtérre. A  külföldit a határforgalmi kirendeltség az Itv. 25. § (2) bekezdése alapján visszairányította és hamisított útlevelét - az Itv. 28. § (2) bekezdése - alapján lefoglalta. A külföli  a hamis vagy hamisított útlevél bemutatásával egyúttal a a Büntető Törvénykönyvről szóló 1977. évi IV. tv. (a továbbiakban: Btk.) 274. §-ában szabályozott közokirat-hamisítás bűntettének tényállását is kimerítette. Ezért a külföldi ellen büntetőeljárás is indult, amelynek során az útiokmányt az Igazgatóság Bűnügyi és Felderítő Osztálya az a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (a továbbiakban: Be.) 101.§ (1) bekezdése a) pontja alapján - a büncselekmény elkövetésének tárgyi bizonyítékaként - lefoglalta. A visszairányítás az ICAO 9. számú Függeléke 9. mellékletének b) pontja szerinti kísérőlevéllel történt, ami azt jelenti, hogy a határforgalmi kirendeltség a külföldit a kitöltött kísérőlevél és a lefoglalt útiokmány fénymásolatát tartalmazó zárt borítékkal együtt átadta az őt visszaszállítani köteles légitársaság képviselőjének. A légitársaság a külföldit 1999. március 15-én visszaszállította Kairóba, aki azonban 1999. március 17-én ismét megérkezett a repülőtérre. A légitársaság azért hozta vissza a külföldit Budapestre, mert a lefoglalt útiokmány hiányában az egyiptomi hatóságok nem engedték őt beutazni. A külföldi 1999. március 17-től 1999. július 8-ig tartózkodott a repülőtéren, amiből 5 napot a közösségi szálláson, a többit a tranzitszállón volt kénytelen eltölteni.
	Az iraki állampolgár idegenrendészeti ügyeiben keletkezett iratok tanulmányozása, illetve az eljáró határőrökkel történő beszélgetések eredményeként észleltük, hogy 1998 márciusától 1999 augusztusáig a beutazáskor hamis vagy hamisított útiokmánnyt bemutató vagyis a határátlépés szabályainak megsértése mellett közokirat-hamisítás büntettével is alaposan gyanúsítható külföldiekkel szemben az idegenrendészeti eljárással párhuzamosan büntetőeljárás is indult.
	Az idegenrendészeti eljárás úgy zajlik, hogy miután a határforgalmi kirendeltség megállapította, hogy a kezelésre átadott útiokmány hamis vagy hamisított, akkor a külföldit az Itv. 25.§ (2) bekezdése alapján visszairányítja. A visszairányítás az Itv. fenti rendelkezése szerint azonnali intézkedés, ami azt jelenti, hogy végrehajtására a jogorvoslati kérelemnek sincs halasztó hatálya. Az a külföldi, akit a törvény alapján vissza kell irányítani, nem tartható vissza, ezért értelemszerűen egyéb eljárás alá sem vonható. Ezzel szemben a Btk. 3. §-a szerint a belföldön - így a tranzitterületen - elkövetett büncselekményre a magyar törvényt kell alkalmazni. Ez azt jelenti, hogy a repülőtéren működő határátkelőhelyen hamis vagy hamisított útiokmányt bemutató külföldivel szemben a büntetőeljárást meg kell indítani, és az okmányt - mint tárgyi bizonyítási eszközt - a Be. 101. § (1) bekezdése a) pontja alapján le kell foglalni. Egyes államok így például  Egyiptom az - általuk egyébként aláírt - ICAO 9. számú mellékletében  foglaltak ellenére sem hajlandó a felhasznált útiokmány nélkül a visszairányított személyeket visszafogadni. Ezért az ilyen külföldi - például az említett iraki állampolgár - visszaszairányításának végrehajtása a kiindulási országba való beléptetés megtagadása miatt lehetetlenné válik. Azokat a külföldieket, akik visszairányítását útiokmány hiányában nem tudták végrehajtani a határforgalmi kirendeltség a tranzitszállón helyezte el.
	A hamis, vagy hamisított útiokmányt bemutató külföldiekkel szembeni büntetőeljárás lefolytatásával kapcsolatos határőrségi gyakorlat többször változott. A vizsgálattal érintett időszak túlnyomó részében irányadó 2-4/12-61/98. Főo. számú országos parancsnoksági intézkedés 1998. március 25-i bevezetése előtti időszak két részre osztható. Az első szakasz az Itv. hatálybalépésétől, 1994. május 1-jétől a Hőr. tv. 1997. november 1-jei hatálybalépéséig, a második 1997. november 1-jétől 1998. március 25-ig tartott.
	1994. május 1-je és 1997. november 1-je között a Határőrség gyakorlata a hamis vagy hamisított útiokmánnyal belépésre jelentkező külföldiekkel szemben az volt, hogy a külföldit a belépési feltételek hiánya miatt - az Itv. 25. § (2) bekezdése alapján -  büntetőeljárás megindítása nélkül visszairányították. A Btk. 274. §-ában szabályozott közokirat-hamisítás bűntette ebben az időszakban is bűncselekmény volt, azonban a nyomozás a rendőrség hatáskörébe tartozott, a Határőrség mindössze feljelentőként vett részt az eljárásban.
	1997. november 1-jén hatályba lépett a Hőr. tv. A Hőr. tv. 85. § (2) bekezdése alapján az útiokmány tekintetében elkövetett közokirat-hamisítás (Btk. 274. §) alapos gyanúja esetén - ha a bűncselekmény gyanúját a Határőrség észleli - nyomozó hatóságként a Határőrség jár el. 1997 november 1-jétől az érintett hatóságok, így a helyi ügyészségek - mint nyomozás felügyeleti szervek - és a Határőrség, de az egyes ügyészségek között is vitatott volt, hogy a fentiekben leírt két, egyúttal egymást kizáró eljárás közül a beutazási feltételekkel nem rendelkező külföldi visszairányítása vagy az állam büntetőjogi igényének érvényesítésére irányuló eljárás a fontosabb. A Határőrség számára a jogi probléma lényege az volt, hogy a jogsértő külföldi fizikailag már a repülőtéren történő okmányellenőrzést megelőzően átlépte az országhatárt, de jogilag - mivel a Határőrség még nem léptette  be - nem tartózkodik a Magyar Köztársaság területén. A kérdés jogi rendezetlensége és az egymásnak ellentmondó álláspontok miatt, az egységes gyakorlat kialakítása érdekében a Határőrség országos parancsnoka állásfoglalást kért  a Legfőbb Ügyészségtől. 
	 A legfőbb ügyész bünügyi helyettese azt válaszolta a Határőrség országos parancsnokának, hogy a Legfőbb Ügyészség csak az ügyészi szervezet számára ad ki állásfoglalást, bár erről a nyomozóhatóságokat is tájékoztatják. Levelében a legföbb ügyész helyettese utalt arra is, hogy az ügyészségek még nem jelezték a fenti gyakorlattal kapcsolatos eljárási problémákat, amennyiben az említett kérdés megítélése kapcsán az egyes ügyészségek valóban eltérő álláspontot képviselnének, akkor az egymásnak ellentmondó ügyészi állásfoglalások felülvizsgálatát a Határőrség a felettes ügyészségnél kezdeményezze.
	A legföbb ügyész helyettesének válaszlevele alapján a Határőrség Országos Parancsnoksága arra a következtetésre jutott, hogy amennyiben a külföldi a magyar államhatárt földrajzi értelemben átlépi, akkor a Btk. területi hatálya alá tartozik, tehát az állam büntetőigényét érvényesíteni kell vele szemben. Ezért a Határőrség Országos Parancsnoksága 1998. március 25-én a 2-4/12-61/98. Főo. számon - véleményezésre - egy intézkedés tervezetet küldött szét a határőrigazgatóságok számára. A tervezet értelmében az Igazgatóságnak a közokirat-hamisítással gyanúsítható külföldi ellen büntetőeljárást kellett indítania, amelynek során a hamis vagy hamisított útiokmányt - tárgyi bizonyítékként - le kellett foglalnia. Álláspontom szerint a legfőbb ügyész helyettesének a tervezetben hivatkozott átirata nem tartalmazott olyan megállapítást, amely az ismertetett jogértelmezést alátámasztotta volna.  A munkaanyag formálisan nem vált kötelezővé, azonban az Igazgatóság Bűnügyi és Felderítő Osztályát a felettes szerve szóban arra utasította, hogy a továbbiakban a tervezetnek megfelelően járon el. Az Alkotmánybíróság már a 60/1992. (XI. 17.) AB határozatában rámutatott arra, hogy a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. tv. "garanciális szabályainak mellőzésével hozott minisztériumi és egyéb központi állami szervektől származó, jogi iránymutatást tartalmazó leiratok, körlevelek, útmutatók, iránymutatások, állásfoglalások és egyéb informális jogértelmezések kiadása sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdését, így az ezekkel való irányítás gyakorlata alkotmányellenes." Az Alkotmánybíróság hivatkozott számú határozata alapján megállapítottam, hogy a Határőrség Országos Parancsnoksága 1998. március 25-én kiküldött 2-4/12-61/98. Főo. számú intézkedésének kötelezővé tétele  az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamisággal, és az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében meghatározott alapvető jogok védelméhez való joggal összefüggésben okozott visszásságot.
	Az Igazgatóság által rendelkezésemre bocsátott eljárások adatai szerint a Határőrség Országos Parancsnokságának 2-4/12-61/98. Főo. számú intézkedése eredményeként a Budapesti Határőrigazgatóság Bünügyi és Felderítő Osztálya a tiltott határátlépéssel összefüggésben elkövetett közokirat-hamisítás elkövetésének alapos gyanúja miatt - 1998. március 25. és 1999. június 30. között - összesen 264 esetben, 370 belépésre vagy átszállásra jelentkező külföldi személlyel szemben indított büntetőeljárást. A külföldi elkövetőkkel szembeni eljárások során 169 esetben a nyomozást megrovás alkalmazása mellett megszüntették. 9 esetben büncselemény hiányában, 8 esetben pedig az elkövető ismeretlen volta miatt került sor a büntetőeljárás megszüntetésére. 78 esetben az elkövető ismeretlen helyen való tartózkodása volt a nyomozás felfüggesztésének indoka. A rendelkezésünkre álló adatok szerint a Budapesti Határőrigazgatóság Bünügyi és Felderítő Osztálya által lefolytatott büntetőeljárások többsége az elkövető beismerése esetén a visszairányítás foganatosítása mellett, megrovással zárult. Az illetékes helyi ügyészség egyetlen esetben sem emelt vádat a hamis vagy hamisított útiokmányt bemutató külföldi ellen.
	Amennyiben a külföldi nem ismerte be a büncselekmény elkövetését - és a visszaszállítása ellen sem az érintett légitársaság sem a kindulási ország nem tiltakozott - őt a folyamatban lévő büntetőeljárás ellenére visszairányították. A külföldi elutazását követően - azért, mert ismeretlen helyen tartózkodik - a büntetőeljárást a Btk. 137. § a) pontja alapján felfüggesztették. Ezekben az esetekben - ahogy az a rendelkezésemre bocsátott statisztikai adatok is kiderül - nem volt gyakorlati jelentősége annak, hogy a büntetőeljárást megindítják -e vagy sem. 
	Az országos parancsnokság 1998. március 25-én kiadott 2-4/12-61/98. Főo. számú intézkedésének alkalmazása mellett az Igazgatóság munkatársai hamarosan megtapasztalták, hogy melyek azok az országok, amelyek a visszairányított külföldieket a felhasznált - egyébként érvénytelen - okmányok nélkül nem engedik beutazni. A határőrök tudatában voltak annak, hogy a sikertelen visszairányítások követekeztében a tranzitban rekedt külföldiek  gyakorlatilag olyan szabadságkorlátozás alatt álltak, amelynek nincs jogalapja. Ezért az Igazgatóság munkatársai az említett országokba történő visszairányítások zökkenőmentes végrehajtása érdekében a felhasznált hamis vagy hamisított útiokmányt nem foglalták le. Az érvénytelen útiokmányokat a határforgalmi kirendeltség ügyintézője egy zárt borítékban átadta a légitársaság képviselőjének, aki gondoskodott külföldi elszállításáról. Az ismertetett - bár a Be. 101. § (1) bekezdésének a) pontjával, illetve az Itv. 28. § (2) bekezdésével ellentétes  - eljárás mellett az Igazgatóság az Itv. 25. §-ában foglalt előírásnak maradéktalanul eleget tudott tenni.
	Miután a Legfőbb Ügyészség tudomást szerzett az Igazgatóság  - egyébként a XVIII-XIX. Kerületi Ügyészség által is elfogadott - gyakorlatáról, az NF 1393/1999/2-I. számú állásfoglalásában a törvénysértő gyakorlat megszüntetésére utasította a kerületi ügyészséget. 	1999. március 2-át - a Legfőbb Ügyészség NF 1393/1999/2-I. állásfoglalásának kézhezvételét - követően az Igazgatóság a belépni szándékozó külföldi által felhasznált hamis vagy hamisított útiokmányt minden esetben lefoglalta. Az állásfoglalásnak megfelelő gyakorlat következtében - a lefoglalt útiokmány hiányában - a visszairányított külföldiek egy részét egyes kiindulási országok nem fogadták vissza. Azok a külföldiek, akiket kiindulási ország - például Egyiptom, Kína, Jordánia - nem engedtek beutazni, a másik tartózkodási hely kijelöléséig, esetleg az említett országokba történő beutazásukhoz szükséges útiokmányok külképviseletek útján történő beszerzéséig, a  tranzitszállón tartózkodtak.  A Legfőbb Ügyészség intézkedése következtében a már említett iraki férfi 106 napig, egy kínai férfi 87 napig, egy palesztin nemzetiségű pedig 11 napig tartózkodott a tranzitban. Az említett személyek sem őrizetben, sem előzetes letartóztatásban nem voltak, azonban ténylegesen olyan  szabadságkorlátozás alatt álltak, amelynek időtartamát, végrehajtásának garanciáit, felülvizsgálatának módját törvény nem rendezte. Ezért az említett külföldieknek mozgási szabadságának korlátozása az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartásához, továbbá az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében szabályozott személyi szabadsághoz való jogokkal összefüggésben okozott visszásságot.
	 A visszairányításra váró külföldiek helyzetének rendezetlenségét a Legfőbb Ügyészség is felismerte. A tiltott határátlépéssel összefüggő közokirat-hamisítások miatt a repülőtéren indult büntetőeljárások gyakorlati eredményességének vizsgálatakor az ügyészek megállapították, hogy a büntetőeljárás lefolytatása - egy hosszabb ideig tartó, költséges eljárást követően - ugyanazt az eredményt hozta, ami az azonnali visszairányítással is elérhető lett volna. Ezért a Legfőbb Ügyészség 1999. augusztusában NF 4582/1999/2-I. számon újabb állásfoglalást adott ki. Ebben a Legfőbb Ügyészség arra az álláspontra jutott, hogy az ügyészi állásfoglalások kialakításánál az Itv. 25. § (1) bekezdésének abból a rendelkezéséből kell kiindulni, mely szerint a külföldi beutazási feltételeinek ellenőrzése az államhatár átlépése előtt történik, annak ellenére, hogy a külföldi az országhatárt az ellenőrzés előtt de facto már átlépte. A jogszabály ilyen értelmezése mellett "de iure" nem tekinthető belföldön elkövetettnek az a cselekmény, amikor az elkövető a magyar hatóság eljárása során a hamis vagy hamisított, illetőleg más nevére szóló valódi közokiratot felhasználja, tehát  nem kell büntetőeljárást indítani. Az Itv. 25. § (2) bekezdésének megfelelően ilyen esetekben a külföldit vissza kell irányítani, és mivel büntetőeljárás sem indítható, a külföldi által felhasznált útiokmány lefoglalására sincs alap.
	A Legfőbb Ügyészség fenti tartalmú állásfoglalásával feloldotta a büntetőeljárás és idegenrendészeti eljárás párhuzamos megindításából eredő gyakorlati problémákat. Az ügyészségi állásfoglalás azonban az ügyészi szervezeten belüli egységes jogalkalmazási gyakorlat biztosításának eszköze, amelynek a külső szervek számára nincs kötelező ereje. Ezért a repülőtéren elkövetett tiltott határátlépéssel összefüggő közokirat-hamisítást megvalósító útiokmányok lefoglalására, illetve a visszairányítás alatt álló külföldiek mielőbbi visszaszállítására vonatkozó kötelezettségek közötti összhangot megteremtő jogszabály hiánya az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamisággal és az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében meghatározott alapvető jogok védelméhez való joggal összefüggésben okoz visszásságot. 
	A külföldieknek a repülőtér tranzitterületén tartózkodásának időtartama, továbbá a vonatkozó szabályok tanulmányozása alapján megállapítottam, hogy a külföldiek tranzitterületen tartása súlyos szabadságkorlátozást eredményez. A szabadságkorlátozás jogcímét, maximális időtartamát, felülvizsgálatának módját törvény nem szabályozza, ami az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartásához, továbbá az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében szabályozott személyi szabadsághoz való jogokkal összefüggésben okoz visszásságot.
	A Repülőtérrend 2.7.2. pontja szerint a repülőtérre érkező utasok a légijármű fedélzetének elhagyását követően tranzitterületen tartózkodnak. A tranzit egy olyan terület, ahová kizárólag a Repülőtérrend  II. fejezetében szabályozott módon lehet belépni.  Ezért a repülőgéppel érkező utas  csak a zöld, illetve a piros vámfolyosó várócsarnokba nyíló ajtajának átlépését követően léphet kapcsolatba a tranzitterületen kívűl tartózkodókkal. Panaszosok kérésére megvizsgáltuk azt is, hogy a tranzitban tartózkodó külföldiek milyen jogi segítségre számíthatnak. 
	Az Itv. 51. §-a értelmében az idegenrendészeti ügyekben az Áe. rendelkezéseit az Itv.-ben meghatározott eltérésekkel kell alkalmazni. Az Áe.  18. § (1) bekezdése értelmében ha jogszabály ha nem írja elő az ügyfél személyes eljárását, helyette meghatalmazottja is eljárhat. A  Polgári Törvénykönyv megbízásra vonatkozó rendelkezései értelmében a  meghatalmazott - a meghatalmazás tartalmától függően - az ügyfél helyett vagy az ügyfél mellett (segítőként) is eljárhat. A meghatalmazott közreműködése nem zárja ki, hogy az eljárásban a meghatalmazó, vagyis az ügyfél is részt vegyen. Az Itv.-nek sincs olyan rendelkezése, amely kizárná, hogy az idegenrendészeti eljárásban a külföldi meghatalmazottja útján járjon el, esetleg más jogi segítségét vegyen igénybe. 
	Az Itv. 4. § (1) bekezdése értelmében a külföldi csak az állampolgárságát (hontalanságot) és személyazonosító adatait igazoló érvényes útlevéllel és - a (2) bekezdésben meghatározottak kivételével - a magyar hatóság által kiadott érvényes vízummal lépheti át a magyar államhatárt, és tartózkodhat a Magyar Köztársaság területén. Az Itv. hivatkozott szakaszára figyelemmel - kifejezett rendelkezés hiányában is - megállapítható, hogy az államhatár átlépésekor a külföldi személyesen köteles eljárni, vagyis a személyazonosságát, illetve azt igazolni, hogy megfelel a beutazás és a tartózkodás feltételeinek. 
	A jogi képviselet, illetve a meghatalmazott eljárásának kérdése akkor jelent problémát, amikor a Határőrség álláspontja szerint a külföldi nem tesz eleget a beutazás és a tartózkodás feltételeinek. Az Itv.-nek sem a hivatkozott, sem más rendelkezései nem tiltják, hogy ilyenkor a külföldi meghatalmazottja útján, esetleg annak segítségével vegyen részt az államigazgatási eljárásban. A tranzit azonban egy zárt terület, ahová csak a Repülőtérrendben szabályozott személyazonosító kártyákkal rendelkező személyek jogosultak belépni. A tranzitterület elzártságából adódóan a külföldi nincs abban a helyzetben, hogy a tranzitterületen kívül tartózkodók közül bárkit írásban meghatalmazzon. Az Ae. 18. § (3) bekezdése alapján a Határőrségnek - mint közigazgatási szervnek - vissza kell utasítania az olyan meghatalmazott eljárását, aki a jogosultságát nem igazolja. A megkérdezett határőrök, illetve egyes légitársaságok képviselői is megerősítették a panaszosok azon állítását, mely szerint volt olyan eset, hogy a tranzitban tartózkodó külföldi által telefonon felkért - írásos meghatalmazással nem rendelkező - ügyvédet, vagy civil szervezet munkatársát a Határőrség az Ae. 18. § (3) bekezdésére hivatkozással nem engedte be az ügyfeléhez. A meghallgatott személyek elmondása szerint többször előfordult, hogy a külföldi által telefonon értesített civil szervezet - tranzitterületen kívüli várócsarnokban tartózkodó - képviselője által kitöltött meghatalmazást a légitársaságok munkatársai  a határőrök tudtán kívül vitték be és íratták alá a tranzitban tartózkodó külföldivel. Figyelemmel arra, hogy a vizsgálat adatai szerint az írásos meghatalmazást bemutató meghatalmazottak eljárását a Határőrség minden alkalommal biztosította, ebben a vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő visszásságot nem észleltem. 
	Nyilvánvaló azonban, hogy a tranzitterületen tartózkodó külföldiek törvényben biztosított ügyféli jogának gyakorlása nem függhet sem a légitársaságok munkatársainak, sem a szolgálatban lévő határőrök jóindulatától. A jogi képviselő igénybevételének lehetőségét az Ae. olyan ügyféli jogként szabályozza, amelyet csak jogszabályban lehet korlátozni. Az Ae. 18. § (3) bekezdésének a meghatalmazott képviseleti jogosultságának igazolására, illetve eljárása visszautasításának kötelezettségére figyelemmel a jogalkotó köteles gondoskodni azoknak az eljárási garanciáknak a megalkotásáról, amelyek biztosítják, hogy az említett ügyféli jogukkal a mozgási szabadságukban korlátozott, vagyis a tranzitban tartózkodó külföldiek is élhessenek. A helyszíni bejárás során tapasztaltak alapján megállapítottam, hogy a tranzitterületen tartózkodó külföldiek meghatalmazott képviselő igénybevételéhez való joga nem minden esetben érvényesül, ami a vonatkozó idegenrendészeti jogszabályok hiányosságaira vezethető vissza, ezért az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamisággal, illetve az ebből eredő jogbiztonsághoz való joggal összefüggésben okoz visszásságot.  

	IV. A visszairányítás végrehajtására továbbá a menedékjogi kérelem elbírálására váró külföldiek elhelyezésével, illetve ellátásával kapcsolatos megállapítások.
	Amennyiben a beutazást vagy továbbutazást a Határőrség nem engedélyezi, akkor a visszaszállításáig, illetve amíg - a 24/1998. (II. 18.) Korm. rendelet 22. § (5) bekezdése alapján - a Menekültügyi és Migrációs Hivatal (a továbbiakban: menekültügyi hivatal) kezdeményezésére be nem léptetik, a külföldinek a repülőtér területén kell maradnia. A külföldi két okból nem hagyhatja el a repülőteret. Az egyik, hogy nem rendelkezik a beutazás feltételeivel. A másik, hogy az ICAO 9. számú függeléke 3.39.4. pontja értelmében a visszairányítás alatt álló külföldit szállító légijármű üzemeltetőjének visszaszállítási kötelezettsége abban a pillanatban megszűnik, amikor az illető személyt az országba bebocsátották. Az említett üzemeltetői felelősség megszünésének pillanatától kezdődően a külföldi hatósági kényszerrel történő visszaszállításának - más szóval kitoloncolásának - költségei a magyar hatóságokat terhelik. Az idegenrendészeti, illetve a menedékjogi eljárás alatt álló külföldiek a terminál tranzitterületén vagy a közösségi szálláson tartózkodnak. A repülőtér helyszíni bejárása során az említett helyeken élő külföldiek elhelyezési körülményeit is megvizsgáltuk. 
	1998. december 19-ét megelőzően valamennyi visszairányítás alatt álló külföldi az indulási oldal tranzitvárójában várakozott, függetlenül attól, hogy az érintett légitársaság mennyi időn belül vállalta a visszaszállítását. Az említett napon - Ferihegy III. terminál átadásával egyidejűleg - átadták a "visszairányított külföldiek pihenőhelye" elnevezésű (a továbbiakban: tranzitszálló) létesítményt, ami helyileg Ferihegy III. terminál épületében található.
	A tranzitszálló kialakításának az előzménye az volt, hogy a kilencvenes évek közepén megnövekedett migráció eredményeképpen ugrásszerűen megemelkedett azoknak a külföldieknek a száma, akik a beutazás, a tartózkodás, vagy a továbbutazás feltételeinek nem tettek eleget, ezért a Határőrség visszairányította őket. Ezekben az esetekben a határforgalmi kirendeltség az Itv. 43. § (1) bekezdésének d) pontja alapján elrendelte a visszairányítás alatt álló külföldiek kötelező helyen való tartózkodását. Az Itv. 43. § (3) bekezdése értelmében kötelező tartózkodási helyként csak akkor lehetett közösségi szállást kijelölni, ha a külföldi nem volt képes magát eltartani, illetve a tartózkodásához szükséges anyagi fedezettel nem rendelkezett. A repülőtérről visszairányított külföldiek mindegyike rendelkezett akkora pénzösszeggel, amiből a visszaszállításáig  tartó tartózkodása költségeit fedezhette volna. A külföldiek birtokában lévő fizetőeszköz miatt - az Itv. 43. § (3) bekezdése szerinti törvényi feltétel hiányában - a közösségi szállás kötelező tartózkodás helyként való kijelölése szóba sem jöhetett. A visszairányított külföldiek kötelező tartózkodási helyét azért nem lehetett egy repülőtéren kívül - például panzióban vagy magánszálláson - kijelölni mert egyrészt a beutazási feltételeknek nem tettek eleget, másrészt beléptetésükkel az érintett légitársaság mentesült volna az Itv. 60. § (1) bekezdésében szabályozott visszaszállítási kötelezettsége alól.
	További lehetőség hiányában a külföldiek elutazásukig - nem egyszer napokig - a repülőtér indulási oldalának tranzitvárójában tartózkodtak. A tranzitban tartózkodó külföldiek - gyakran kisgyermekes családok - nem tudtak megfelelően tisztálkodni, étkezni és az éjszakákat kénytelenek voltak a váróterem székein, esetleg a padlón fekve tölteni. A visszaszállításra váró külföldiek elhelyezési körülményei kapcsán számtalan kritika érte a magyar hatóságokat - elsősorban a Határőrséget - a hazai, illetve a nemzetközi emberi jogi szervezetek részéről. Ezért, továbbá a világ más nemzetközi repülőterein működő hasonló létesítmények működtetése során szerzett tapasztalatok hatására Ferihegy III. számú terminál építésekor - kifejezetten a visszairányítás alatt álló külföldiek kulturált elhelyezésére - alakították ki a tranzitszállót. 
	A tranzitszállót  8 személy befogadására tervezték és Ferihegy III. számú terminál érkezési oldalának tranzitterületén működött. A mielőtt a külföldit a tranzitszállóra kísérték a határforgalmi kirendeltségen aláírt egy nyilatkozatot arról, hogy a létesítményt megfelelőnek találja és elutazásig ott kíván maradni. Ezt követően a repülőtér éjjel-nappal működő egészségügyi szolgálatának orvosa megvizsgálta, hogy a külföldi nem szenved-e fertőző betegségben. A tranzitszálló lakóinak éjjel-nappali sürgősségi ellátását  is a repülőtér orvosi szolgála biztosította. 
	A létesítmény egy férfi és egy női részlegből áll, amelyek egy közös előtérből nyílnak. Az egyes részlegek egy-egy 4 férőhelyes hálóhelyiségből és a hozzájuk tartozó vizesblokkból állnak. A vizesblokkokban zuhanyzó, illemhely, mosdó, tampon- illetve óvszer automatta, papírtörölköző, toalett papír adagoló, folyékony szappan adagoló - mindkettő feltöltve - továbbá elektromos kézszárító-hajszárító berendezés található. A tranzitszállóban tartózkodó külföldieket a határforgalmi kirendeltség munkatársai az előtérben elhelyezett kamera segítségével őrizték. Amennyiben a külföldi elhagyta a hálóhelyiséget, illetve kilépett az előtérből, azt a szolgálatban lévő határőr egy monitoron keresztül észlelte. A külföldi az előtérben elhelyezett telefonkészülék kagylójának felemelésével léphetett kapcsolatba a szolgálatban lévő határőrrel. A külföldiek csomagjaikat, illetve személyes holmijukat beépített szekrényekben tarthatták. A tranzitszálló takarításáról, illetve a tisztálkodószerek pótlásáról a Légiforgalmi és Repülőtéri Igazgatóság (a továbbiakban: LRI) gondoskodott.
	A tranzitszállón tartózkodás  költségeit a külföldi visszaszállítására köteles légitársaság fedezte. A külföldiek a tranzitterületen lévő váróteremből - pénzérmével, telefonkártáyával vagy hitelkártyával működő készülékek valamelyikéről - telefonálhattak. A váróteremben újságot is vehettek, lehetőségük volt a náluk  lévő fizetőeszközzel forintot vásárolni és igény esetén az ott üzemelő bankjegy kiadó berendezésekből készpénzhet juthattak.
	A tranzitszálló mindössze hét hónapig - 1998. december 19-től 1999. július 9-ig - működött. A létesítmény kihasználtságára jellemző, hogy működése alatt összesen 52 személyt szállásoltak el ott, hosszabb-rövidebb ideig. A tranzitszállón tartózkodás legrövidebb időtartama 1, a leghosszabb 106 napig tartott. A helyszíni bejárás tapasztalatai szerint a tranzitszálló mind a külföldiek kulturált elhelyezésének, ellátásának mind őrzésének módját illetően a rövid ideig tartó tartózkodással  kapcsolatos  valamennyi elvárásnak eleget tesz, ezért ebben a vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A Határőrség megbízott országos parancsnokának 1999. július 7-én szóban kiadott utasítása értelmében 1999. július 8-tól kezdődően a tranzitszállón külföldit nem lehet elhelyezni. A bezárás közvetlen előzménye az volt, hogy a sikertelen visszairányítás következtében 106 napig a tranzitszállón tartózkodó iraki, a 87 napig ott tartózkodó kínai, illetve a 11 napig ugyanott tartózkodó palesztin férfi kéregetéssel, illetve kilátástalanak érzett helyzetük miatti panaszaikkal zaklatták az érkező utasokat. A légitársaságok képviselői által is sérelmezett jelenség megszüntetésére a Határőrség megbízott országos parancsnoka elrendelte a tranzitszálló bezárását. Vizsgálatom idején a létesítményt semmilyen célra nem hasznosították. 
	A tranzitszálló bezárása óta, amennyiben az érintett légitársaság a Határőrség megkeresésére azt válaszolja, hogy a visszairányítás alatt álló külföldi visszaszállítása 24 órán belül végrehajtható, akkor a repülőgépbe történő beszállításáig a terminál indulási oldalának tranzitvárójában várakozik. Ha a légitársaság a külföldit 24 órán belül, de csak a következő napon tudja visszaszállítani, akkor - a tranzitszálló bezárása miatt - az éjszakát is a váróteremben kénytelen eltölteni. Tény, hogy a tranzitszálló - a szabad levegőn tartózkodás feltételei, televízió, illetve egyéb szórakozási lehetőségek hiányában - a külföldiek hosszabb idejű, több hétig, esetleg hónapokig tartó elhelyezésére nem alkalmas. A rövidebb idejű, néhány napos, legfeljebb 1-2 hetes tartózkodással kapcsolatos elvárásoknak azonban maradéktalanul megfelel. A tranzitszálló birtokában -  megfelelő szállás, illetve tisztálkodási lehetőségek hiányában - a külföldiek, különösen a kisgyermekes családok, várócsarnokban éjszakáztatása értelmetlen, továbbá az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való joggal  összefüggésben visszásságot eredményez.
	Ha a légitársaság válasza szerint a visszairányítás alatt álló külföldi visszaszállítását 24 órán belül nem lehet végrehajtani,  akkor indulásáig a határforgalmi kirendeltség a közösségi szálláson helyezi el. A hamis, hamisított, esetleg semmilyen okirattal, továbbá a kiindulásának helyét bizonyító repülőjeggyel sem rendelkező külföldiek személyazonosságuk tisztázásáig, illetve visszaszállításukig szintén a közösségi szálláson tartózkodnak. A közösségi szállásra kerülnek azok is, akik menedékjogi kérelmet terjesztettek elő. A  külföldiek az Itv. 43. § (1) bekezdése alapján, kötelező tartózkodási helyet elrendelő határozat alapján kerülnek a közösségi szállásra. A kötelező tartózkodási helyet elrendelő határozatok, továbbá a vonatkozó ügyiratok tanulmányozásának eredmélyeként arra a következtetésre jutottunk, hogy a beutazás feltételeivel nem rendelkező és a terminál tranzitterületén, illetve a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek közös sajátossága, hogy a repülőtér területét nem hagyhatják el. Az említett szabadságkorlátozás szempontjából csak technikai kérdés, hogy a külföldi - fizikailag - melyik épületben tartózkodik. 
	Az Igazgatóság a 64/1994. (IV. 30.) Korm. rendelet 53/A. § (3) bekezdése alapján,  1999. szeptember 1-jétől,  a szülői felügyelet nélkül érkező kiskorúak kötelező tartózkodási helyét nem a közösségi szálláson, hanem - Budapest XVIII. kerület Polgármesteri Hivatal gyámügyi szerve közreműködésével - valamelyik fővárosi gyermek- és ifjúságvédelmi intézetben jelöli ki. A vizsgálat idején 3 kiskorú a Fővárosi Gyermek és Ifjúságvédő Intézet Fiúotthonában - Budapest, VIII. kerület Horánszky utca 16. - tartózkodott. A szülői felügyelet nélkül érkező kiskorúak elhelyezésével összefüggésben az Alkotmány   67. § (1) bekezdésében bizosított gyermeki jogok érvényesülése kapcsán alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A közösségi szállás a terminálok épületétől körülbelül 1-1,5 km távolságban, az LRI tulajdonában lévő, egyik fából épült barak-épületben üzemel. Az épület az 1970-es években készült, állapota elfogadható. A közösségi szállás 1994. májusában kezdte meg a működését. A létesítmény befogadóképességét 18 személy részére tervezték, ami a kis alapterületű helyiségek következtében zsúfoltságot eredményez. A közösségi szálláson átlagosan 10 külföldi tartózkodik, az eddigi legmagasabb létszám - 1998. júniusában - 18 fő volt. A közösségi szálláson tartózkodás időtartama változó. A visszairányítás alatt álló külföldiek csak néhány napig, az idegenrendészeti vagy menedékjogi eljárás alatt állók gyakran hónapokig a közösségi szálláson tartózkodnak. A leghosszabb ideig, 1998. szeptember 25-től 1999 február 7-ig, összesen 136 napig, egy palesztin férfi élt a közösségi szálláson.
	1998. szeptember 1. és 1998. december 31. között összesen 133 személyt helyeztek el a közösségi szálláson. Ugyanez a létszám 1999. január 1. és június 30. között 157 fő volt. A közösségi szállásáról 1998. szept 1. és 1998. december 31. között 7 személyt menekültügyi befogadó állomásra, 8 személyt pedig a Határőrség valamelyik közösségi szállására szállítottak át. 1999. január 1. és 1999. június 30. között 25 személyt szállítottak át a menekültügyi befogadó állomásra, 9 személyt pedig más közösségi szállásra.
	Vizsgálatunk idején a közösségi szálláson két külföldi tartózkodott. Egyikük visszairányítás, a másik kiutasítás hatálya alatt állt. Utóbbi személy visszaszállítására várakozott. A visszairányítás hatálya alatt álló külföldi már több mint egy hónapja élt a közösségi szálláson és időközben menedékjog iránti kérelmét is elbírálták. A magát iraki állampolgárnak valló férfi érkezését követően személyazonosításra alkalmas iratok és érvényes repülőjegy nélkül jelentkezett az útlevélkezelőnél. A közösségi szálláson tartózkodása alatt minden meghallgatásakor másik nevet és személyi adatokat mondott. Figyelemmel arra, hogy a visszaírányítás alatt álló külföldi személyazonosságának tisztázása nem az Igazgatóság munkatársainak hibájából húzodott hetekig, ebben a vonatkozásban alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	A közösségi szállásra történő befogadás első lépéseként a külföldit  munkaidőben az Igazgatóság orvosa, azon túl az LRI rendelőjében ügyeletet teljesítő orvos megvizsgálja. Az orvosi vizsgálat fertőző betegségek vagy valamilyen gyógyszeres kezelést igénylő betegség felismerését célozza, amelynek része a tüdő, szív és vérnyomásvizsgálat is. Amennyiben az orvos véleménye szerint a külföldi közösségben elhelyezhető, átszállítják a közösségi szállásra. A külföldiek orvosi vizsgálata kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	A közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök egyetlen olyan esetre emlékeztek, amikor a külföldiek befogadása előtti vizsgálatot végző orvos úgy döntött, hogy a külföldit nem lehet a közösségi szállón elhelyezni. Ebben az esetben - más lehetőség hiányában - a hontalan útlevéllel utazó 5 személyes társaság egyik hölgy tagját és csecsemő korú gyermekét a tranzitszállón szállásolták el. A közösségi szállás egészségügyi elkülőnítővel nem rendelkezett. Figyelemmel azonban arra, hogy - a vonatkozó nemzetközi szabványnak megfelelően - mindkét terminál épületében van egészségügyi elkülőnítő helyiség, a fertőző betegségben szenvedő külföldiek elhelyezése kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A külföldit a befogadáskor - amennyiben igényli - tisztasági csomaggal látják el. A tisztasági csomag tartalma: fogkefe, fogkrém, szappan, sampon, nők esetében tisztasági betét, szükség esetén vatta. A közösségi szállás raktárkészletében tisztasági betét nem volt. Mosószert, tisztálkodó szereket igény szerint biztosítanak. A külföldiek tisztálkodó szerekkel, illetve személyes higiénés eszközökkel történő ellátása  kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	A közösségi szállás előterében egy kártyás rendszerű, belföldi és nemzetközi távhívásra egyaránt alkalmas telefonkészülék üzemel. A külföldi megérkezését követő első telefonhívás - amellyel lehetősége van arra, hogy tartózkodási helyéről rokonait, ismerőseit, esetleg országa külképviseletét értesítse - ingyenes, ennek költségét a Határőrség fedezi. A későbbiekben a külföldi a készüléket  telefonkártyával használhatja, ami a közösségi szállás gazdasági vezetőjénél forintért vásárolható. A külföldiek telefonhasználata kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	Amennyiben a külföldi személyazonosításra alkalmas okirattal nem rendelkezik, befogadásakor személyi adatait nyilatkozata alapján rögzítik. Ezt követően a közreműködő tolmács a külföldi  által ismert nyelven felolvassa előtte  a házi- és a napirendet. A külföldit részletesen tájékoztatják - az idegenrendészeti törvény végrehajtásáról szóló 64/1994. (IV.30.) Korm. rendelet 55. § (1) bekezdésében meghatározott - jogairól és kötelességeiről, valamint arról, hogy menedékjogi kérelemet terjeszthet elő. A vizsgálat adatai szerint a külföldiek a menedékjogi kérelem előterjesztéséhez való jogukkal elutazásukig bármikor élhetnek. A közösségi szálláson tartózkodók menedékjogi kérelem előterjesztéséhez való jogának érvényesülése kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. Befogadásakor a külföldit a Nemzetközi Migrációs Szervezet (a továbbiakban: IOM) Budapesti Irodájának címéről és telefonszámáról, továbbá az IOM önkéntes hazatérési programjában történő részvétel lehetőségéről, illetve feltételeiről is tájékoztatják. A programismertető plakátokat - több nyelven - a közösségi szálláson is kifüggesztették.  
	 A külföldi a befogadását követően ún. dossziét kap, mely személyenként elkülönítve a következőket tartalmazza: a külföldi arcképét; egészségügyi törzslapját, igazolást az elvégzett orvosi vizsgálatokról és arról, hogy közösségben elhelyezhető; a napi- és házirend ismertetéséről szóló dokumentumot; a befogadásról szóló döntést; az étkező- és tisztálkodó eszközökkel, ruházattal való ellátását tanusító listát; a büntetőeljárás során végzett meghallgatás jegyzőkönyvét; a kötelező tartózkodási hely kijelöléséről szóló határozatot, az esetleges menedékjogi kérelme másolatát, illetve a menekültügyi eljárásról szóló határozatot; a külföldi által benyújtott egyéb kérelmeket, panaszait és azok fordítását; a házirend megsértéséről, egyéb rendkívüli eseményekről, az alkalmazott fegyelmi büntetésekről szóló dokumentumot; a tartózkodásával összefüggésben felmerült költségek elszámolásához szükséges dokumentumokat; a pénzváltási bizonylatokat.
	A külföldi befogadásakor  a pénzét vagy értéktárgyait letétbe helyezheti, a letétbe helyezett tárgyakról átvételi elismervényt kap. Készpénz letét esetén még az átadott bankjegyek sorszámát is feljegyzik. Amennyiben a külföldi az átadott bankjegyet később elkölti, vagy a visszajáró pénzt kisebb címletekben átadja, akkor ezeket a változásokat pontosan nyilvántartják. A letétben lévő készpénzt vagy értéktárgyat a külföldi távozásakor - átvételi elismervény ellenében - visszakapja.  A külföldiek  értékeinek őrzése, kezelése és nyilvántartása kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	 A közösségi szálláson - a letéti nyilvántartás adatai szerint - az egykori lakók által hátrahagyott értéktárgyat, ékszert, műszaki eszközt a helyszíni bejárás idején nem őriztek. A közösségi szállás egykori lakói eddig csak ruhaneműt hagytak hátra, amit - annak szennyezettségétől függően -  maximum hat hónapig a tulajdonos nevével megjelölt zsákokban tároltak, majd megsemmisítették. A külföldiek által hátrahagyott értéktárgyak kezelése kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A közösségi szálláson elhelyezett külföldiek részére napi háromszori étkezést biztosítanak. A külföldi élelmezésnek költsége 560 Ft/nap. Az ételt a repülőtér személyzetének - így az Igazgatóság munkatársainak is - üzemi étkeztetését biztosító konyháról szállítják.  Az étlap szerint a vallási előírásoknak megfelelő, az európai szokásoktól eltérő étkeztetést is biztosítanak. Kérdésünkre a szolgálatot teljesítő határőr azt válaszolta, hogy a külföldi által igényelt élelmezésre az állampolgársága alapján következtetnek, esetleg megkérdezik. Vizsgálatunk során azonban semmiféle írásos nyomát nem találtuk annak, hogy a befogadáskor a külföldit nyilatkoztatnák arról, hogy nincs kifogása a sertéshús fogyasztása ellen vagy sertéshús mentes, esetleg vegetáriánus étrendet igényel. Figyelemmel arra, hogy a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök túlnyomó többsége egyátalán nem vagy csak igen korlátozott szinten beszél idegen nyelven, a külföldiek étkeztetésre vonatkozó írásos nyilatkoztatásának elmulasztása veszélyezteti az Alkotmány 60. § (1) bekezdésében biztosított vallás  szabadsághoz való jog érvényesülését.
	A külföldiek étkezésére szolgáló helyiség egyben társalgó is. Itt helyezték el a közösségi szállás lakóinak művelődését, tájékozódását és szórakozását szolgáló 1-1 televízió készüléket és rádiósmagnót és itt függesztették ki - hét nyelven - a házi- és napirendet is. A helyszíni bejárás idején a televízión kizárólag magyar nyelvű adások vételére volt lehetőség. Sajtóterméket, könyveket nem láttunk. A dohányzásra kijelölt hely  a közösségi helyiség egyik sarka volt. Itt hét nyelven feltüntették, hogy "dohányzásra kijelölt hely", ahol a vizsgálat idején sem fémből készült szemetes edényt, sem tűzoltó készüléket nem láttunk. A helyiség kicsi, egyszerre legfeljebb 6 személy kényelmes étkeztetésére alkalmas. A külföldiek étkeztetéséhez biztosított evőeszközök, tányérok, egyéb felszerelési tárgyak lehasznált, rossz állapotban voltak. A külföldiek közös használatára egy hűtőszekrényt és egy villanyrezsót biztosítottak. A küldöldiek étkeztetésének körülényei, illetve a balesetmentes dohányzásuk tárgyi feltételeinek hiánya veszélyezteti az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog érvényesülését.
	A közösségi szálláson három hálóhelyiség volt, ebből két négy-négy, a harmadik tíz férőhelyes volt. A hálóhelyiségek ablakain rácsok voltak, sőt az egyik hálóhelyiség ablakain nemcsak külső, hanem belső rács is volt. A hálóhelyiségek kis alapterületűek, rendkívül zsúfoltak voltak. Az ablakok többségét az előttük álló ágyak miatt nem lehetett teljesen kinyitni, ezért a hálóhelyiségek szellőzését nem lehet megoldani. A hálóhelyiségek zsúfoltsága következtében az egy személyre jutó alapterület nagysága olyan kicsi volt, hogy az veszélyezteti a Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog érvényesülését. 
	A hálóhelyiségekben minden ágyhoz egy különálló, lakattal zárható fémből készült szekrény tartozott. A lakatot a hozzátartozó kulccsal együtt befogadáskor átadták a külföldienek, aki azt csak távozáskor adja vissza a személyzetnek. Figyelemmel arra, hogy a külföldiek többnyire csomagokkal érkeznek a repülőtérre, a szekrények mérete még éppen megfelelő a személyes használatú tárgyak tárolására. A rendelkezésemre álló adatok alapján a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek személyes holmija tárolása kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A közösségi szálláson sem nemek szerint elkülönített illemhely, sem nemek szerint elkülönített mosdóhelyiség nem volt. A muzulmán vallási előírásoknak megfelelő illemhely szintén nem volt, igaz be sem fért volna. A közösségi szállás összes lakója számára egyetlen zuhanyzóhely állt a rendelkezésre. A zuhanyzó és a mosott ruhák szárítását szolgáló állvány ugyanabban, a körülbelül 4 négyzetméter alapterületű helyiségben volt. A helyiségnek külső szellőzése egyáltalán nem volt. Az illemhelyen, egy mosdótálban fertőtlenítő kézmosószer volt kitéve, felette hét nyelven feltüntették, hogy használat után ezzel mossanak kezet. Mosásra csak mosdótálban volt lehetőség, az intézmény mosógéppel, centrifugával nem rendelkezett.  A külföldiek tisztálkodására, valamint a ruházatuk tisztántartására szolgáló helyiségek mérete, felszereltsége, azok szellőzése a közösségi szállás befogadóképességéhez viszonyítva elégtelen, ezért veszélyezteti a Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog érvényesülését.
	A helyszíni bejáráskor a mosdóhelyiség és illemhely is tiszták voltak, azokat szemmel láthatóan rendszeresen takarítják. A közösségi szállás ágyneművel való ellátottsága megfelelő volt. Az ágyneműt hetente, egyéni igény esetén  gyakrabban cserélik. A rendelkezésemre álló adatok alapján a közösségi szállás felszerelésének tisztántartása kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A közösségi szálláson eddig egyszer volt közegészségügyi ellenőrzés. A vizsgálatot a Magyar Emberi Jogvédő Központ kezdeményezésére az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat Ferihegyi Kirendeltsége, a Belügyminisztérium Egészségügyi Felügyelete és a Határőrség Országos Parancsnokságának Egészségügyi Szolgálata közösen végezte. A közegészségügyi vizsgálat során hiányosságot nem észleltek.
	A közösségi szállás a külföldiek testmozgását, sportolását biztosító területtel nem rendelkezett. A külföldiek napi egy órán keresztül, kizárólag felügyelet mellett, levegőzhetnek a közösségi szállás és egy körülbelül 4 m távolságra lévő hasonló baraképület közötti területen. A napi séta helyszíne egy olyan betonozott terület, ami egyben gépkocsi parkoló is. Itt állnak a repülőtéren szolgálatot teljesítő tűzszerészek autói is, akiknek riasztásuk esetén haladéktalanul indulniuk kell. A parkoló sportolásra alkalmatlan, sőt a tűzszerészek esetleges riasztása esetén balesetveszélyes is. További testmozgásra a közeli futballpályán volt lehetőség, ahol a határőrök - elmondásuk szerint - gyakran szoktak a külföldiekkel együtt futballozni. Utóbbi állítást sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudjuk. Tény azonban, hogy a közösségi szállás előtti parkoló a külföldiek, különösen kisgyermekek levegőztetésére, testmozgására nem alkalmas. A közösségi szállás lakóinak levegőzését biztosító terület hiánya veszélyezteti az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog érvényesülését.
	A helyszíni bejáráskor a közösségi szálláson kisgyermek nem tartózkodott. A rendelkezésre álló raktárkészletek megtekintése alapján megállapítottuk, hogy a közösségi szállás munkatársai arra az esetre is felkészültek, ha az intézményben gyermekek ellátását kell biztosítaniuk. A kisgyermekek külön étkeztetésére  bébiétellel rendelkeztek és - főként a karitatív szervezetek, illetve az Igazgatóság dolgozói adományainak köszönhetően - gyermekjátékokkal, labdákkal és egyszer használatos pelenkával is fel voltak szerelve. A rendelkezésemre álló adatok alapján a kisgyermekek ellátása kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	A közösségi szálláson élő külföldiek a sürgősségi és az orvosi alapellátásra jogosultak. A közösségi szálláson egy felcser teljesít szolgálatot, napi 8 órás munkarendben. A munkaidőn kívül jelentkező egészségügyi panaszokat az LRI a egészségügyi szolgálatának ügyletes orvosa látja el. A vizsgálat idején a közösségi szálláson egy kiutasítás végrehajtására várakozó kábítószerfüggő macedón nemzetiségű férfi tartózkodott, aki a megfelelő beszerzési forrás hiányában komoly elvonási tüneteket mutatott. A szolgálatban lévő határőrök a külföldi állapotát folyamatosan figyelemmel kísérték, enyhébb rosszullétei esetén - napjában többször - kivitték a szabad levegőre, ahol felügyelet alatt sétálhatott, esetleg az épület előtt üldögélt. A férfit az Igazgatóság orvosa minden nap meglátogatta, éjszakai rosszul létei esetén pedig átszállították az LRI a egészségügyi szolgálatának ügyletes orvosához. A macedon férfi kezelése - a folyamatos megfigyelésen túl - abból állt, hogy az elvonási tünetek intenzív jelentkezésekor nyugtatót kapott. A vizsgálat  során végzett megfigyeléseim szerint a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek orvosi ellátása megfelelő, alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	Az Igazgatóság pszichológusa hetente egy alkalommal - szerdán délután - meglátogatja a közösségi szállást. A közösségi szállás faliújságján hét idegen nyelven kiírták, hogy amennyiben a külföldiek közül valaki pszichológushoz kíván fordulni, akkor azt hogyan teheti. A külföldi jelentkezét követően tolmácsról az Igazgatóság gondoskodik. Látogatásai alkalmával a pszichológus a közösségi szállás valamennyi lakójával találkozik, amelynek során felméri, hogy van-e köztük olyan személy akinek mentálhigiénés ellátásra lenne szüksége. Az Igazgatóság saját költségvetéséből egy olyan speciális tesztet vásárolt, illetve a pszichológust beiskolázta egy olyan képzésre, amely kifejezetten a válsághelyzetben lévő külföldiek állapotának - tolmács nélkül is alkalmazható - gyors felmérését szolgálja. A pszichológus minden egyes általa elvégzett vizsgálatról külön dokumentációt vezet. A közösségi szálláson tartózkodó külföldiek mentálhigiénés ellátását - a Határőrség más közösségi szállásan végzett vizsgálataim során tapasztaltakkal összehasonlítva - példaértékűnek találtam, ebben a vonatkozásban alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A közösségi szálláson történt rendkívüli eseményeket az ügyeletes tiszt jelentési könyve tartalmazza, amit folyamatosan vezetnek. A vizsgált időszakban egyetlen rendkívüli esemény történt. 1998. július 2-án egy palesztin férfi öngyilkossági kísérletet követett el. A férfi két társával 1998. június 1-én a reggeli órákban érkezett a repülőtérre. Az útlevélkezelőknek két nappal később,  1998. július 3-án tünt fel, hogy a három férfi még mindíg a tranzitban várakozik. Ekkor igazoltatták őket, de útiokmánnyal nem rendelkeztek. Csomagjaik átvizsgálásakor előkerült a külföldiek repülőjegye, amiből kiderült, hogy a MALÉV beiruti járatával érkeztek. A férfi az igazoltatásakor, 1998. július 3-án  menedékjog iránti kérelmet terjesztett elő. Néhány héttel később - 1998. június 28-án -  a férfi társai jelezték a szolgálatot teljesítő határőröknek, hogy a külföldi öngyilkossági szándékkal eltörte a borotváját. A határőrök azonnal közbeléptek és a külföldi sérülése nélkül megakadályozták a cselekményt. A férfi öngyilkossági szándékának okaként az elhúzódó menedékjogi eljárásra hivatkozott. Ezért az Igazgatóság az eljárás gyorsítását kérte a menekültügyi hivataltól. Néhány nappal később - 1999. július 30-án  a férfi betörte a közösségi szállás ablakát és egy üvegcserepet a torkához szorítva ismét öngyilkossággal fenyegetőzött. A határőrök a nem akarták őt erőszakkal lefogni, ezért először az orvosi szolgálathoz fordultak segítségért. Figyelemmel arra, hogy a  külföldi nem  hagyta abba a fenyegetőzést, a határőrök értesítették a Repülőtér Biztonsági Szolgálatát. Megfékezését követően a külföldit  kórházba szállították. A férfi 1998. szeptember 18-án hagyta el a közösségi szállást, ahonnan a menekültügyi hivatal debreceni menekülteket befogadó állomására távozott.
	A vizsgálat tapasztalatai szerint közösségi szálláson bekövetkezett rendkívüli események száma jelentősen elmarad a más közösségi szállásokon tapasztaltaktól. Ennek a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek kis száma mellett a jól szervezett, ténylegesen működő pszichológiai szolgálat lehet az egyik oka.  A másik ok az lehet, hogy az  Igazgatóság humán szolgálata 1999. tavaszán a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőröket alkalmassági vizsgálatnak vetette alá. A vizsgálat célja annak megismerése volt, hogy az adott személy alkalmas-e arra, hogy idegen kultúrájú, válsághelyzetben lévő külföldiekkel foglalkozzon. 
	A külföldiek vallásgyakorlását Ferihegy III. terminál épületében lévő ökomenikus kápolna biztosítja. A kápolna a terminál indulási oldalának - tranzitterületen kívűli - várócsarnokában működik. A kápolna előtt kifüggesztett tájékoztató szerint ott csak a hónap egyes napjain van istentisztelet, illetve lelkészi szolgálat. Amennyiben a közösségi szállás valamelyik lakója szeretne a kápolnába eljutni, akkor ezt - a kápolna helyéből adódóan - csak valamelyik határőr kíséretében tehetné meg. A szolgálatot teljesítő határőrök elmondása szerint a közösségi szállás lakói közül eddig még senki sem jelezte, hogy a kápolnába szeretne menni. Ehhez kapcsolódóan megjegyezzük, hogy a közösségi szálláson semmiféle tájékoztatót nem láttunk arra vonatkozóan, hogy a repülőtéren kápolna, esetleg lelkészi szolgálat működik. Figyelemmel arra, hogy a vizsgálat során azt nem tapasztaltuk, hogy az Igazgatóság akadályozná a közösségi szállás lakóinak vallásgyakorlását, ebben a vonatkozásban alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	Panaszosok kérésére a  helyszíni bejárás során azt is megvizsgáltam, hogy a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek milyen jogi segítséghez férhetnek hozzá. A közösségi szállás lakóinak rendelkezésére áll egy több oldalas, a Magyar Helsinki Bizottság által kiadott tájékoztató. A tájékoztató a vonatkozó jogszabályok, az egyes idegenrendészeti határozattípusok - több nyelvű - fordítását, az ilyen ügyekkel foglalkozó ügyvédek nevét, valamint a Magyar Helsinki Bizottság címét, telefax- és telefonszámát tartalmazza. Ha a külföldi szóban szeretné a Magyar Helsinki Bizottságot, esetleg a felsorolt ügyvédeket vagy más civil szervezetet megkeresni, akkor azt a közösségi szállás kártyával működő telefonkészüléke segítségével megteheti.  Amennyiben a külföldi írásban szeretne valamelyik civil szervezethez fordulni, akkor kérelmét telefaxon elküldik. A küldemény továbbítását tanusító cédulát a kérelemhez csatolva, a külföldiek iratanyagában tárolják. A vizsgálat során a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek küldeményeinek továbbítása kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	A közösségi szállás  nem tanzitterület. Ennek ellenére, a repülőtérnek abba  a részébe, ahol a közösségi szállás működik, kizárólag a Repülőtérrend  II. fejezetében szabályozott - lényegében a tranzitra vonatkozó feltételekkel azonos - módon lehet belépni. A közösségi szálláson tartózkodó külföldi a napközben az étkezések közötti időben fogadhat látogatót. Amennyiben a külföldinek látogatója érkezik, akkor azt az Igazgatóság portaszolgálata jelzi a közösségi szállás munkatársainak. Figyelemmel arra, hogy a látogató a repülőtér megfelelő részére nem léphet be, a külföldit az Igazgatóság - körülbelül 400 méter távolságban lévő - épületébe kísérik. A külföldi a látogatójával az egyik tanácsteremben, vagy a Bűnügyi és Felderítő Osztály előállító helyiségében találkozhat. Amennyiben a külföldi jogi képviselőjével, országa külképviselete, a menekültügyi hivatal, vagy az UNHCR Budapesti Irodája munkatársával találkozik, akkor a kísérő határőr a beszélgetés alatt a folyosón várakozik. Ha magánszemély, vagy valamelyik civil szervezet - nem jogi képviselőként eljáró - munkatársával találkozik, akkor a kísérő a helyiségben maradhat. A vizsgálat során a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek civil szervezetekkel történő kapcsolattartása vonatkozásában alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	A helyszíni bejárás adatai alapján megápítottam, hogy a közösségi szállás felszereltsége, továbbá az ott élő külföldiek szabad levegőn tartózkodását, testmozgását biztosító körülmények hiányában huzamos tartózkodásra alkalmatlan. Az Igazgatóság vezetője tájékoztatott, hogy 1999. december 15-én szeretnék megnyitni az új közösségi szállást, amelynek munkálatait a vizsgálat során eljáró munkatársaim is megtekintették. Figyelemmel arra, hogy a felújítás alatt álló épület átadásával az Igazgatóság a jelenleginél tágasabb, kulturáltabb az eltérő etnikai szokásoknak jobban megfelelő körülmények között fogja elhelyezni a külföldieket, a közösségi szállás tárgyi felszereltsége kapcsán ajánlást nem teszek.
	A tranzitszállón tartózkodó külföldiek ügyeiben keletkezett iratok vizsgálata kapcsán észleltem, hogy őket az Igazgatóság nem kötelező tartózkodási helyet elrendelő határozat alapján helyezte el a tranzitszállón. Kérdésünkre az Igazgatóság munkatársai azt válaszolták, hogy Itv. és végrehajtási rendeletei   az idegenrendészeti szervek által létrehozott és fenntartott szálláshelynek egyetlen formáját ismerik, a közösségi szállást. A közösségi szállás - mint jogintézmény - nem csak ellátási formát, hanem jogszabályban előírt magatartási- és költségelszámolási szabályokat is jelent. A tranzitszálló mint intézmény azonban több szempontból is más mint a közösségi szállás. Az egyik, hogy az ott tartózkodó külföldieket saját elhatározásukból kerültek a tranzitszállóra. A másik, hogy nem őrszemélyzet felügyeli őket, hanem egy kamera útján figyelik a mozgásukat. A harmadik, hogy a külföldi elhelyezésének és ellátásának költségeit a 64/1999. (IV. 30.) Korm. rendelet 59. § (1) bekezdésétől eltétően nem a külföldi, hanem a visszaszállítására köteles légitársaság viseli. A vonatkozó ügyiratok tanulmányozása és az Igazgatóság munkatársaival történő beszélgetések eredményeként arra a következtetésre jutottunk, hogy különösen a tranzitszállón történő elhelyezésére módjára, az ott tartózkodás időtartamára és  külföldiek jogaira és kötelezettségeire vonatkozó szabályok hiánya veszélyezteti a jogbiztonságot, ezért az Alkotmány 8. §-ban biztosított alapvető jogok védelméhez, továbbá az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerinti jogállamiságból eredő jogbiztonság elvével összefüggésben okoz visszásságot.   

	V. A nemzetközi repülőtér határátkelőhelyen, a  tranzitterületen és a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök képzettsével, nyelvtudásával és munkakörülményeivel kapcsolatos megállapítások.
	A repülőgéppel érkező külföldi a magyar hatóságok közül először a Határőrség útlevélkezelőjével találkozik, aki az útiokmányait, illetve azt ellenőrzi, hogy megfelel-e a beutazás, a tartózkodás vagy a továbbutazás feltételeinek. Az érettségi bizonyítvánnyal rendelkező jelöltek, hivatásos állományú határőrként vesznek részt a hat hetes - összesen 240 órás - útlevélkezelői képzésen. A képzés első felében elméleti, a másodikban gyakorlati ismereteket oktatnak. A képzés gerincét az útiományok fajtáival kapcsolatos ismeretek, az okmányhamisítási módszerek jellegzetességei, a rendelkezésre álló technikai eszközök kezelése, továbbá a beutazás, a tartózkodás és a továbbutazás jogszabályi feltételeinek oktatása jelenti.  A jelöltek csak akkor dolgozhatnak önállóan, ha a képzés végén sikeresen számot adtak tudásukról. A rendelkezésemre álló információk alapján az útlevélkezelők szakmai képzését megfelelőnek találtam.
	A vizsgálat során szúrópróba szerűen kiválasztott útlevélkezelőket - összesen 10 személyt - arról is megkérdeztük, hogy munkájuk ellátásához milyen további ismeretre lenne szükségük. Mindannyian azt válaszolták, hogy idegen nyelvet - főként angolul - szeretnének tanulni. A vizsgálattal érintett határforgalmi kirendeltségeken szolgálatot teljesítő 158 határőr közül minössze két személynek volt felsőfokú nyelvvizsgája. Egyikük románul, a másik németül tudott. Középfokú angol nyelvvizsgával 6, alapfokúval 19 határőr rendelkezett. Középfokú német nyelvvizsgát 3 határőr, alapfokút 13 tett. 1-1 személynek alapfokú orosz, illetve francia nyelvvizsgája volt. A többiek semmilyen, illetve az alapfoknál gyengébb nyelvtudással rendelkeztek.
	Az útlevélkezelők kétféle feladatkört látnak el. Egyik az útlevélkezelés, a másik a biztosító szolgálat. 
	A Hőr. tv. 4. § 4. pontja értelmében a határátkelőhely a repülőtér azon területe, ahol a határforgalomban a személyek és útiokmányaik ellenőrzése és az államhatáron való átléptetése - vagyis a ki-illetve belépés, a tartózkodás és a továbbutazás feltételeinek vizsgálata -  történik. Ez a folyamat az útlevélkezelés, ami - a jelentés tényállásában leírt módon - a terminálok épületében, az útlevélkezelő pultoknál (a továbbiakban: pult) zajlik. A pult valójában egy körülbelül 220 cm magas fülke, amelynek a felső része átlátszó anyagból készült. A fülke egyik oldala a folyosó. Az útlevélkezelésen átesett és az útlevélkezelő által beléptetett személy ezen keresztül hagyja el a határátkelőhelyet. Az útlevélkezelő csak az 1. számú pultnál szolgálatot teljesítő főútlevélkezelő - más szóval területügyeletes - engedélyével hagyhatja el a saját pultját. Az eltávozást megelőzően köteles a számítógépet kikapcsolni, az átléptető bélyegzőt magához venni, majd a pultot és a folyosót lezárni, annak kulcsát magánál tartani. A pultban szolgálatot teljesítő útlevélkezelő felszerelése a szolgálati fegyver a hozzátartozó lőszerekkel, gázspray, az átléptető bélyegző és vegytoll.
	A biztosító szolgálatot ellátó határőr előszűrést végez, biztosítja, hogy illetéktelen személy a tranzitterületre ne lépjen be, illetve onnan ne lépjen ki, az utasok a kijelölt menetvonalon haladjanak, illetéktelen személyek ne szálljanak fel vagy le a járművekről, és így tovább. A biztosító szolgálatot ellátó útlevélkezelő felszerelése a szolgálati fegyver a hozzátartozó lőszerekkel, gázspray, gumibot, csukló bilincs és rádió adóvevő készülék.
	A fegyver az útlevélkezelők alapfelszereléséhez tartozik. Ezért néhányuktól megkérdeztük, hogy azt milyen gyakran használják. Megtudtuk, hogy évente egy alkalommal van lőgyakorlat, amikor maximum 5 lőszert lehet kilőni. Aki az előírt minimumot kevesebb - például 3 - lövéssel is teljesíti, annak a fennmaradó lőszert - takarékossági okból - nem szabad kilőnie. Igaz, hogy aki a szintet öt lövéssel sem éri el,  addig próbálkozhat,  amíg  azt teljesíti. Olyan útlevélkezelővel is találkoztunk, aki - szabadságának időpontja miatt -  két éve nem volt lőgyakorlaton. A lőgyakorlattal összefüggésben szerzett információim alapján arra a következtetésre jutottam, hogy az a személy, aki jobb esetben évente - esetleg ritkábban - egyszer, maximum  5 vagy még ennél is kevesebb lőszert lőhet ki,  váratlan helyzetben nagyobb veszélyt jelent a  környezetére vagy önmagára, mint arra, akit vagy amit el akar találni. Figyelemmel arra, hogy az említett szintű lőgyakorlattal rendelkező személynek a fegyverét esetleg rendkívüli helyzetben, az útlevélkezelésre, illetve a csomagokra várakozó utasokkal tömött csarnokban kell használnia, az útlevélkezelők fegyverviselése aggályos.  
	A határforgalmi kirendeltségek vezetőitől azt a választ kaptuk, hogy az útlevélkezelők fegyverviselésének két oka van. Az egyik a Hőr. tv. 22. § (1) bekezdésének a) pontja, amely szerint a Határőrség "őrzi az államhatárt, megakadályozza az államhatár jogellenes átlépését, gondoskodik az államhatár rendjének fenntartásáról".  A másik a Hőr. tv. 4. § 9. pontja, amelynek értelmében a nemzetközi repülőtér határterület. A Hőr. tv. 3. § (1) bekezdésének az államhatár meghatározására vonatkozó rendelkezésére figyelemmel megállapítható, hogy az államhatár nem a repülőtér területén húzódik. Ezért  a repülőtér határterületének őrzése - tartalmilag - mindössze a ki-illetve belépés, a tartózkodás és a továbbutazás feltételeit vizsgáló idegenrendészeti jogalkalmazás feltételeit biztosítja. A Repülőtérrend 1.4.2.1. pontja értelmében a határterület utasok által használt része a repülőgép ajtajától az utascsarnok ajtajáig terjedő menetvonal. A Repülőtérrend mellékeltét képező térképek segítségével megállapítottuk, hogy a határterület, illetve a tranzitterület utasok, továbbá a légijárművek által használt része azonos. Vagyis a tranzitban lévő utas határterületen van. 
	A belügyminiszter - az Országos Rendőr-főkapitányság területi szerveként - a 24/1990. (IX. 5.) BM. rendelettel létrehozta a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóságot (a továbbiakban: RBF). A  24/1990. (IX. 5.) BM. rendelet 2. § (1) bekezdésének a), b) illetve g) pontjai értelmében a repülőteret határoló kerítéssel bezárt területek rendőri őrzése, a közrend fenntartása, a jegykezelési, a vámkezelési és a tranzitterület fegyveres biztosítása, továbbá erőszakos cselekmények esetén szükséges halaszthatatlan fegyveres beavatkozás az RBF feladata. A vonatkozó jogszabályok összehasonlítása alapján megállapítható, hogy az RBF és az Igazgatóság működési területe több tekintetben átfedik egymást. Az RBF feladat és hatáskörét szabályozó 24/1990. (IX. 5.) BM. rendelet alapján megállapítottam, hogy a repülőtér utasok által használt részének biztonságos őrzése az útlevélkezelők most használatos lőfegyvere nélkül is biztosítható. Az útlevélkezelők - fegyverhasználati jártasságára figyelemmel - lőfegyverrel történő munkavégzése az utasoknak Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított  legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogát veszélyezteti.
	Az útlevélkezelők a havi munkaóra kereten belül, vezényléses munkarendben teljesítenek szolgálatot. A havi munkaórák mértéke a hónapok napjainak számától függően változik. A helyszíni bejárás idején - szeptemberben - a havi munkaórakeret 176 óra volt. Az útlevélkezelők szolgálati beosztását a határforgalmi kerendeltségek vezetői tervezik. A napi szolgálat ideje minimum 4, maximum 12 óra lehet. Tapasztalataink szerint az útlevélkezelők mindkét terminálon igen leterheltek voltak, aminek  főként a létszámhiány volt az oka.  Az Igazgatóság vizsgálattal érintett határforgalmi kerendeltségeire összesen 166 útlevélkezelői álláshelyet terveztek, amiből mindössze 125 volt betöltve. A betöltött álláshelyeken foglalkoztatott útlevélkezelők közül 22 képzésen volt, azaz ténylegesen csak 103 személy dolgozott. Ebben a helyzetben a Határőrség országos parancsnokának 29/1999. parancsában előírt 30 percen belüli okmányvizsgálatot csak úgy tudták biztosítani, hogy a szolgálatban lévő útlevélkezelőket - a csarnokban várakozó utasok számától függően - napjában többször átcsoportosították a belépő, illetve a kilépő oldali pultok között. A határőrök közül senki sem emlékezett olyan esetre, amikor legalább az egyik terminálon lévő összes pult - egyidőben - nyitva lett volna. A megkérdezett útlevélkezelők egybehangzóan állították, hogy alkalmanként túlmunkát is kellett végezniük, amit az Igazgatóság kizárólag szabadidővel kompenzált. A vizsgálat során az útlevélkezelők túlmunkavégzésének ellentételezése kapcsán alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A szolgálatot teljesítő útlevélkezelők által használt közösségi helyiségek elhelyezése, felszereltsége vizsgálattal érintett terminálokon eltérő volt.
	1985-ben Ferihegy II. terminál megnyitásakor az útlevélkezelők sorállományú határőrök voltak, akik a repülőtér mellett lévő laktanyában pihentek, étkeztek, tisztálkodtak és egész nap egyenruhát viseltek. Ezért Ferihegy II. terminálon működő határforgalmi kirendeltségen csak a női öltözőhöz tartoztott illemhely és zuhanyozó. A férfi öltöző egyetlen helyiség volt, ahol ruhásszekrények és padok voltak. A férfi illemhely a határforgalmi kirendeltség hivatali szobáinak helyet adó folyosón kívűl volt. Az öltözők a zuhanyzó és az illemhelyek felszereltsége és tisztántartása kapcsán alkotmányos visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	Ferihegy II. terminálon szolgálatot teljesítő útlevélkezelők étkezésére kijelölt helyiség a repülőtér felső szintjén, az indulási oldal tranzitterületén volt. Az étkezőhelyiség körülbelül 25m2 alapterületű helyiség, ahol kávéfőzőt, hűtőszekrényt, mikrohullámú sütőt, rádiót, asztalokat és néhány széket láttunk. Az útlevélkezelők nem hagyhatják el a szolgálati helyüket. Ezért délelőttönként a kirendeltség valamelyik ügyviteli feladatot végző munkatársa összeírta, hogy ki mit kér a napi étlapról. Az igényeket telefonon jelezte a repülőtér körülbelül  2-3 km távolságra lévő üzemi étkezdéjének, majd ebédidőben a kirendeltség személygépkocsijával elhozta a névre szólóan becsomagolt ételt. Aki nem kívánta az üzemi étkezdét igénybe venni, a büfében vásárolhattott élelmiszert, esetleg az otthonról hozott ételt fogyasztotta. Az útlevélkezelők csak a kijelölt helyiségben étkezhettek. A helyiség mérete, felszereltsége megfelelő volt, ebben a vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	A helyszíni bejárások alkalmával több esetben is azt tapasztaltuk, hogy az étkezőhelyiség takarítatlan, a szeméttárolók tele voltak, sőt körülöttük is halomban állt a különféle hulladék, nem egyszer ételmaradványok is. A helyiség pvc burkolata piszkos volt és a tisztasági festés is időszerű lett volna. A szolgálatot teljesítő útlevélkezelőktől megtudtuk, hogy a helyiség tisztántartása  az Igazgatóság épületében dolgozó takarítók feladata lenne, akik a szükségesnél ritkábban jutnak el a kirendeltségre. Figyelemmel arra, hogy a helyiség körülbelül 60 személy - gyakran napjában többszöri - étkezésére, hosszabb-rövidebb tartózkodására szolgált, állapota veszélyeztette az útlevélkezelőknek  az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog érvényesülését.
	Ferihegy III. terminál egy másfajta koncepció szerint épült. Zuhanyzó, illetve illemhely a férfi és a női öltözőhöz is tartozott. Az említett helyiségek egyikén sem volt ablak. A szellőzést nagy teljesítményű elszívóberendezések biztosították. Mind az öltözők mind a hozzájuk tartozó vizes helyiségek felszereltsége, tisztasága kifogástalan volt, ebben a vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.  Az öltözővel az útlevélkezelők is elégedettek voltak, mindössze azt sajnálták, hogy a szellőző berendezés hibájából az illemhelyről elszívott levegő nem a szabadba, hanem a férfi öltözőbe távozott.  
	Ferihegy III. terminálon szolgálatot teljesítő útlevélkezelők étkezésére kijelölt helyiség körülbelül 21 m2 alapterületű volt, ahol két asztalt,  kilenc széket számoltunk össze. Meleg ételhez a Ferihegy II. terminálon szokásos módon juthattak. Aki nem kívánta az üzemi étkezdét igénybe venni, a büfében vásárolhattott élelmiszert, esetleg az otthonról hozott ételt fogyasztotta. Az étkezőben hűtöszekrényt, mikrohullámú sütőt, - forró kávét, teát, kakaót adagoló - berendezést, evőeszközöket, tálcákat, és poharkat is láttunk. A helyiség állapota, felszereltsége lényegesen jobb volt mint a másik terminálon, igaz mosogatni csak a mosdók előterében lehetett. A helyiség mérete, felszereltsége megfelelő volt, ebben a vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
	A helyszíni bejárások alkalmával az étkezőhelyiség minden esetben tiszta, kifogástalan állapotban volt. Egyik előre be nem jelentett látogatásunk alkalmával a kirendeltségvezetőt egy nagyméretű, félig telt  szemeteszsákkal a kezében a kirendeltség folyosóján találtuk, aki  - néhány munkatársával - éppen szeméttárolókat ürítette. Kérdésünkre azt a választ kaptuk, hogy a helyiségeik tisztántartása itt is az Igazgatóság épületében dolgozó takarítók feladata lenne, akik a szükségesnél ritkábban jutnak el a kirendeltségre. Ezért más megoldás hiányában egyes takarítási feladatokat a maguk a határőrök kénytelenek elvégezni. A Ferihegy III. terminálon működő határforgalmi kirendeltség helyiségeinek tisztántartása megfelelő volt, ebben a vonatkozásban alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem. 
	A helyszíni bejárás részeként a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök munkakörülményeit is megvizsgáltuk. A közösségi szálláson 29 személy, a következő munkakörökben teljesített szolgálatot: segédelőadó, több munkafolyamatot ellátó ügyviteli alkalmazott, ügyeletes, kísérő, felcser, gépkocsivezető. A közösségi szálláson napi 24 órában egy ügyeletes, egy kísérő és egy segédelőadó teljesít szolgálatot. Munkanapokon a segédelőadók és a kísérők 12-24, 12-48 órás, hétvégén 12-12 órás váltásban teljesítenek szolgálatot. A szolgálati beosztás lényege, hogy 12 óra munkavégzés után 24, illetve 48 óra pihenés következik. Az ügyviteli alkalmazott, az egészségügyi tiszthelyettes (más szóval felcser), a munkaügyi előadó és a gondnok, hivatali munkarendben, nyolc órás munkaidő beosztásban dolgoznak.
	A közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök felszerelése gumibot, gázspray és csukló bilincs volt. Lőfegyvert nem viseltek. A szolgálatot teljesítő határőrök közül 3 rendelkezett felsőfokú, 20 középfokú, 6 alapfokú végzettséggel. Minössze egyetlen határőr rendelkezett középfokú állami nyelvvizsga bizonyítvánnyal, ő angolul tudott.  A  többiek - saját elmondásuk szerint - alap, vagy a napi kommunikáció szintjén beszéltek  valamilyen nyelvet, de nyelvvizsgával nem rendelkeztek. A napi kommunikációs nehézségeket úgy próbálták feloldani, hogy szükség esetén papírt és írószert adtak a külföldieknek, majd az írott szöveget lefordíttatták. Esetenként a közösségi szállás munkatársai felhívták valamelyik -  a megfelelő nyelvet beszélő - tolmácsot, és kérték, hogy telefonon hallgassa meg a külföldit, illetve válaszaikat fordítsa le számára.
	A közösségi szállás előteréből nyíltak a külföldiek hálóhelyiségei, határőrök irodái és a szolgálati pihenőjük.
	 A határőrök munkavégzésére két hivatali helyiséget alakítottak ki. Egyik a vezetői és segédelőadói, a másik az ügyeleti iroda. Mindkét helyiség  kicsi, zsúfolt és levegőtlen volt. A kissebb, talán  6 négyzetméter alapterületű helyiség a szállás vezetőjének és helyettesének közös irodája volt. Itt két íróasztalt, egy kétajtós szekrényt és egy páncélszekrényt láttunk. A közösségi szállás felcsere a nagyobbik helyiségben dolgozott, azonban ebben a szobában, az említett kétajtós szekrényben tartotta a felszerelését. A kisgyermekek élelmezéséhez szükséges bébiételt tartalmazó papírdobozt is ennek a szekrénynek a tetején tárolták.
	 A nagyobbik helyiség  körülbelül 9 négyzetméter alapterületű volt. Napközben, amikor a hivatali munkarendben dolgozó határőrök is jelen voltak, ez az iroda 6 személy munkahelye volt, ahol az ott dolgozók többnyire egy időben voltak jelen. Munkájukat mindössze három íróasztalnál, egyetlen számítógép segítségével végezték. Ezeket  - igény szerint - felváltva használták. A helyiség hat személy munkavégzésére, illetve tartózkodására  alkalmatlan volt. Megfigyeléseink szerint a szűk hely, a munkavégzési feltételek hiánya a határőrök egymás közötti kapcsolatában állandó feszültségforrást jelentett, ami munkatorlódás esetén nem egyszer személyes súrlódásokat okozott. A közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök munkavégzésének körülményei, a hivatali helyiségek felszereltsége az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joggal összefüggésben okoz visszásságot.
	A körülbelül 6 négyzetméter alapterületű szolgálati helyiségben 2 ágy, egy hűtőszekrény, egy mikrohullámú sütő, egy asztal és 6 zárható szekrény volt. Ez a kis alapterületű, sötét, levegőtlen és zsúfolt helyiség a női öltöző, a határőrök étkezője, melegítő konyhája,  és  a szolgálatban lévő gépkocsivezető is itt pihent. Gyakran előfodul, hogy az Igazgatóság pszichológusa is itt fogadta a közösségi szállás munkatársait. Ilyenkor a többiek  kimennek a helyiségből. 	A közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök rendszerint a szolgálati helyiségben étkeztek, az üzemi étkezdét csak ritkán vették igénybe.  Egyikük elmondása szerint ennek az volt oka, hogy a közösségi szállás vezetőjének utasítására még felváltva sem hagyhatták el a szolgálati helyüket, ezért általában az útlevélkezelőkhöz hasonló módon - az üzemi étkezdéből - juthattak főtt ételhez, esetleg felmelegítették azt, amit otthonról hoztak.  A határőrök az egyetlen, a külföldiek számára is rendszeresített zuhanyozót és a mosogatót használhatták. Tapasztalataink szerint a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök számára rendszeresített szociális, illetve közösségi helyiség színvonala meg sem közelíti az elvárható mértéket, ami az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joggal összefüggésben okoz visszásságot.
	A férfi öltöző a közösségi szállástól kb. 500 méter távolságban lévő, épületben volt. Az öltözőkhöz egy teakonyha is tartozott, ahol egy mosogatót és egy kávéfőzőt láttunk. Az egyik öltözőhelyiségben 21 szekrény, 1 heverő, 4 szék, 1 pad,  a másikban 12 öltözőszekrény volt. A két öltözőhelyiséghez 4 zuhanyzóhely és 3 illemhely is tartozott. Az egyik illemhelynek nem volt ajtaja. Az öltözők és a mellékhelyiségek felszereltsége, tisztasága megfelelő volt, ebben a vonatkozásban alkotmányosjoggal összefüggő  visszásságot nem észleltem. 
	A közösségi szállás bejárásának eredményeként megállapítottam, hogy a szolgálatot teljesítő határőrök munkakörülményei semmivel sem jobbak mint a külföldiek elhelyezési körülményei. Ilyen munkakörülmények mellett a zavartalan munkavégzés szinte lehetetlen. Az Igazgatóság vezetőinek tájékoztatása szerint, az új közösségi szállás 1999. december 15-re tervezett üzembehelyezését követően a szolgálatot teljesítő határőrök munkakörülményei is lényegesen jobbak lesznek. Az átadadás közeli időpontjára figyelemmel ebben a vonatkozásban ajánlást nem teszek.
	A határőrök személyes meghallgatása során többen azt nyilatkozták, hogy rendszeresen túlóráznak, és előfordul, hogy azt az Igazgatóság nem kompenzálta. A határőrök állítását sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudom, ezért a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök túlmunka végzésének ellentételezése kapcsán az 1993. évi LIX. 18. § (3) bekezdése alapján belügyminisztériumi vizsgálatot kezdeményezek.
	Az Igazgatóság dolgozói - így az útlevélkezelők és a közösségi szállás munkatársai is - évente egyszer kötelesek részt venni egy általános belgyógyászati kivizsgáláson. A szűrővizsgálat útán fél évvel  az Igazgatóság üzemorvosa egy kisebb orvosi vizsgálatot végez.  A szűrővizsgálatok eredményétől függően előfordulhat, hogy az érintett személyt szakorvosi vizsgálatra is elküldik. A közösségi szállás dolgozóit 1999 tavaszától kezdődően - évente visszatérően - az Igazgatóság pszichológusa is megvizsgálja. Az első vizsgálatot követően egy határőrt más munkakörbe vezényeltek.
	A meghallgatott határőrök azt nyilatkozták, hogy munkakörükkel kapcsolatban nem részesültek védőoltásban, és többségük erre nem is tartott igényt. Kérdésünkre válaszolva néhányan megemlítették, hogy az elmúlt évben ingyenes védőoltást kaptak influenza és kullancs csípés ellen. Akik munkakörükkel összefüggésben védőoltást szerettek volna kapni, azok a hepatitis B és a tbc elleni védelmet hiányolták. A vizsgálattal érintett munkakörben dolgozó határőrök orvosi ellátása kapcsán alkotmányos joggal összefüggő visszáságra utaló körülményt nem észleltem.
	A helyszíni bejárással érintett munkakörökben szolgálatot teljesítő határőrök szakmai továbbképzésének lehetőségeit is megvizsgáltam. A határőrök részére havonta kétszer, az úgynevezett "T" napon tartanak továbbképzést. Ezeken egyrészt a munkakörök szerint differenciált szakmai ismeretek oktatnak, másrészt vonatkozó jogszabályok, intézkedések, utasítások időközi változásait ismertetik. A képzés része a pszichológiai oktatás és kommunikációs tréning is. A határőrök leginkább a nyelvoktatást, a közösségi szállás dolgozói még az önvédelmi képzést is hiányolták. A beszélgetések során többen is megjegyeték, hogy a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő felcser a munkájával összefüggő - egészségügyi - szakmai továbbképzésen, tapasztalatcserén még soha nem volt. Az útlevélkezelők és a közösségi szállás munkatársainak továbbképzése kapcsán alkotmányos joggal összefüggő visszássára utaló körülményt nem észleltem.
	A vizsgálat helyszínein szolgálatot teljesítő határőrök mindannyian olyan munkakörökben dolgoztak, amellyel összefüggésben más földrészekről származó, eltérő kulturális háttérrel rendelkező emberekkel találkoztak. Az útlevélkezelőkkel történő beszélgetések során azt tapasztaltuk, hogy a fiatal munkatársaknak - az életkorukból eredő rövid szakmai gyakorlat következtében - a munkakörük ellátásához jóval nagyobb koncentrációra van szükségük, mint az azonos feladatot ellátó, rutinosabb kollégáiknak. Az útlevélkezelők 23 éves átlagéletkora bizonyítja, hogy a fiatalok voltak többségben. Nekik a hivatásos szolgálattal együttjáró kötöttségekhez, és a hierarchikus rendszerből fakadó fokozott fegyelemhez is alkalmazkodniuk kellett. A több órás intenzív koncentráció, a létszámhiányból eredő munkaterhelés, továbbá az útlevélkezelés 30 perces időtartamára vonatkozó munkáltatói elvárások teljesítése komoly idegi, érzelmi megterhelést jelentt számukra. A közösségi szálláson dolgozóknak az épület szűk alapterületével és a munkavégzésük szegényes technikai feltételeivel összefüggésben állandósult feszültségekkel kellett megküzdeniük.
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa, illetve általános helyettese már több, a hatóságok hivatásos állományú tagjai körében végzett vizsgálatuk kapcsán felhívták a figyelmet arra, hogy a legkiszolgáltatottabb helyzetben lévők ügyeivel foglalkozó hatóságok képviselőinek közérzete kihat, illetve visszahat "ügyfeleikre". Ha az eljáró hatóságok tagjai feszűltek, kiszolgáltatottnak érzik magukat a hierachikus rendszerben, akkor ennek megfelelően viselkednek azokkal szemben, akiknek ügyeiben eljárnak, akikről gondoskodni kötelesek, akikről - hatalmi helyzetüknél fogva - döntéseket hoznak. Az említett körülményekre figyelemmel megvizsgáltuk, hogy a határőrök a felgyülemlett érzelmi, idegi feszültségeik feloldásához milyen segítségre számíthatnak.
	Az Igazgatóság Pszichológiai Szolgálatához  ( a továbbiakban: Szolgálat) három munkakört terveztek. Ezek a szolgálatvezető, a beosztott pszichológus és az aszisztens. A helyszíni bejáráskor az aszisztensi munkakör nem volt betöltve. 	A Szolgálat vezetője Kossuth Lajos Katonai Főiskolán határőr tiszti és pedagógusi képesítést szerzett, majd a Zrínyi Miklós Katonai Akadémiát - ma Nemzetvédelmi Egyetem - is elvégezte.  Ő elsősorban a Szolgálat működésével összefüggő vezetői feladatokat végezte, de szükség esetén a pszichológiai tréningek levezetésébe is besegített.
	A beosztott pszichológus tanítói képesítést szerzett a Bajai Tanítóképző Főiskolán, majd elvégezte debreceni Kossuth Lajos Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kar Pichológia Szakát. Az Igazgatóság körülbelül 400 munkatársának és a közösségi szálláson élő külföldiek pszichológusi ellátását, továbbá aszisztens hiányában 1999. július 1-jétől a vizsgálatokkal összefüggő teljes adminisztrációt is ő végezte. A beosztott pszichológus keddi napokon a határforgalmi kirendeltségeket, szerdánként a közösségi szállást, a hét többi napján - péntek kivételével - az Igazgatóság más szervezeti egységeit látogatta. 84 személy hivatásos állományba való felvételéhez szükséges alkalmassági vizsgálatát, a 26 főútlevélkezelő és a közösségi szállás 29 munkatársának pszichológiai szűrését és értékelését egyedül végezte. A vizsgált időszakban az Igazgatóság szervezeti egységein tartott fogadóóráin 140 határőrrel foglalkozott. 6 személynek hosszabb, több hétig tartó terápiára volt szüksége. A beosztott pszichológus előítélet kutatást tartott az útlevélkezelők és a közösségi szállás dolgozói körében, és a közösségi szállás szociometriai felmérését is elkészítette. Ezek eredményéről az Igazgatóság vezetőit is tájékoztatta. A Szolgálat vezetőjével közösen 1998-ban 150 óra, 1999-ben 100 óra tréninget tartottak az Igazgatóság munkatársai számára. 
	A beosztott pszichológus munkavégzésével kapcsolatos adatok alapján megállapítottam, hogy a jelenlegi munkakörülmények mellett ő a továbbiakban már nem terhelhető. Az útlevélkezelők lőfegyverviselési jogosultságára is figyelemmel mentál higiénés gondozásuk koránt sem kielégítő, ami veszélyezteti ami az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében bizotsított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joguk érvényesülését.

	VI.  Összefoglaló a vizsgálat során feltárt alkotmányos visszásságokról
	1. A határőrizetről és a Határőrségről szóló 1997. évi XXXII.törvény (a továbbiakban: Hőr. tv.) 3. § (1) bekezdése értelmében a "Magyar Köztársaság államhatára nemzetközi szerződésben meghatározott azon képzeletbeli függőleges síkok összefüggő sorozata, amelyek Magyarország területét a légtérben, a föld (víz) felszínén, valamint a föld (víz) mélyében a szomszédos államok területétől elválasztják". Figyelemmel arra, hogy az államhatár képzeletbeli függőleges síkként a légtérben is folytatódik, a repülőtérre érkező utas már akkor átlépi az államhatárt, amikor az őt szállító repülőgép az államhatárt jelölő  vonal felett átrepül. A repülőtér határátkelőhelyen útlevélkezelésre jelentkező külföldi már a határátlépés jogi feltételeinek vizsgálatát - más szóval beléptetését - megelőzően is a Magyar Köztársaság területén tartózkodik. A repülőtéren tartózkodó, be nem léptetett külföldi olyan megítélése, akire a hatályos magyar jogszabályokat nem kell alkalmazni, az Alkotmány 8. § (1)  bekezdésében biztosított alapvető jogok védelméhez, illetve az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerinti jogállamisághoz való jogokkal összefüggésben okoz visszásságot.
	2. A Légiforgalmi és Repülőtéri Igazgatóság által kiadott a Budapest Ferihegyi Nemzetközi Repülőtér Rendjének (a továbbiakban: Repülőtérrend) 2.7.2. pontja szerint a repülőtérre érkező utas a légijármű fedélzetének elhagyását követően tranzitterületre lép. A tranzitterületnek az utasok által használt része a légijármű ajtajától a zöld, illetve a piros vámfolyosó csarnokba nyíló kijárati ajtajáig terjed. A tranzitterület fogalmát a vámjogról, a vámeljárásról, valamint a vámigazgatásról, szóló  1995. évi C. törvény 3. § (4) bekezdése szabályozza. A tranzitterület - ideértve a tranzitterületen működő létesítményeket is - a vám- és devizarendelkezések alkalmazása szempontjából külföldnek minősül. A tranzitterület fogalmát azonban sem a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló törvény (a továbbiakban: Itv.) sem végrehajtási rendeletei nem ismerik. A 64/1994. (IV.30.) Korm. rendelet 7. § (12) bekezdése értelmében "Repülőtéri tranzitvízumot kell beszereznie annak a külföldinek, aki a Magyar Köztársaság repülőterének nemzetközi zónáján kíván tranzit céljából áthaladni. A repülőtéri tranzitvízum csak a repülőtér nemzetközi zónájában történő belépésre, és ott a célállamba közlekedő járat indulásáig való tartózkodásra jogosít". Arról, hogy a "nemzetközi zóna" mit jelent, hogy a repülőtér területének mely részei tartoznak ide, azt kinek és milyen módon kell kijelölnie, az utasokat tájékoztatnia, sem az idegenrendészeti, sem a határrendészeti jogszabályok nem rendelkeznek. A repülőtér nemzetközi zónájára vonatkozó értelmező rendelkezések, illetve a kijelölésére vonatkozó eljárási szabályok hiánya veszélyezteti az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamisághoz, illetve az ebből eredő jogbiztonsághoz, valamint az ország területén jogszerűen tartózkodó külföldieket az Alkotmány 58. § (1) bekezdése alapján megillető szabad mozgáshoz való jog érvényesülését.
	3.  A repülőtéren a Határőrség az útiokmányokat általában csak egyszer, a terminál épületében ellenőrzi. A Budapesti Határőr Igazgatóság igazgatójának rendészeti helyettese 5/1999. számú intézkedésével 1998. december 31-től bevezette az előszűrést, ami azt jelenti, hogy a repülőgépből kiszálló utasok útiokmányait két határőr - az érkező légijáratot üzemeltető légitársaság képviselőjének jelenlétében - már az útlevélkezelést megelőzően megvizsgálja. Az előszűrés, mint a külföldieket szállító légijármű azonosításának módszere, valamint végrehajtásának - munkatársaim által megfigyelt - gyakorlata során alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem. Tény, hogy sem jogszabály, sem az Igazgatóság rendészeti igazgató-helyettesének említett intézkedése nem tartalmaz rendelkezést arra vonatkozóan, hogy az előszűrés eredményeként elkülönített - útiokmánnyal nem vagy nyilvánvalóan érvénytelen okmánnyal rendelkező - külföldieket a határforgalmi kirendeltségen elő kellene állítani, visszafordításukról írásban kellene rendelkezni továbbá arról sem, hogy esetleges menedékjogi kérelmüket miként terjeszthetik elő. A felsorolt eljárási biztosítékok hiánya veszélyezteti az Alkotmány  64. §-ában biztosított kérelem előterjesztéséhez, valamint az Alkotmány 65. § (1) bekezdésében biztosított menedékhez való alkotmányos jogok érvényesülését.
	4. Ha a külföldi hamis, hamisított útiokmánnyal, esetleg semilyen okmánnyal nem rendelkezett, akkor csomagjait átvizsgálták. A csomagvizsgálatot  egy pénzügyőr a külföldi, illetve egy határőr jelenlétében végezte, és a keresett útiokmányokat  minden alkalommal megtalálta. A vonatkozó jogszabályok alapján megállapítottam, hogy a  vám- és pénzügyőrség, illetve a határforgalmi kirendeltség nem a megfelelő szintű jogszabályban, azaz törvényben meghatározott cél érdekében kötelezi a külföldit arra, hogy tűrje csomagjai átvizsgálását, ezért közös eljárásuk az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok gyakorlásával összefüggésben okozott  visszásságot.
	5. A hamis, vagy hamisított útiokmányokat a Határőrség lefoglalta. Az okmányok lefoglalásáról határozat nem készült, sőt az eljárás alá vont külföldi még egy átvételi elismervényt vagy más igazolást sem kapott arról, hogy az útiokmányát a hatóság elvette. A külföldi útiokmányának elvételét, illetve lefoglalását tanusító hatósági igazolás hiánya  az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamisághoz, illetve az ebből eredő jogbiztonsághoz, továbbá az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való joggal összefüggésben okozott  visszásságot. 
6. Az Itv. 25. § (4) bekezdése alapján a visszairányítás ellen, annak közlésekor az Igazgatósághoz címzett, a határforgalmi kirendeltségnél benyújtandó fellebbezésnek van helye. 1998. március 1-je és 1999 június 30 között az Igazgatóság határforgalmi kirendeltségei összesen 1305 személyt irányítottak vissza és mindössze 6 külföldi  fellebbezett. A visszairányítás elleni fellebbezéseket másodfokú hatóságként az Igazgatóság Idegenrendészeti, Menekültügyi és Szabálysértési Osztálya vizsgálta. Az Itv. 28. § (2) bekezdése értelmében az idegenrendészeti ellenőrzés során a  külföldinél talált hamis, hamisított vagy más személy részére kiállított és jogtalanul birtokban tartott útlevelet a hatóság lefoglalja, és a Külügyminisztérium útján megküldi az útlevelet kiállító szervnek. Az Igazgatóság munkatársai az Itv. idézett rendelkezése alapján lefoglalt útiokmányokat haladéktalanul továbbították a Határőrség Országos Parancsnokságának vagy átadták a nyomozó hatóságnak, tehát azok az idegenrendészeti eljárás további szakasziban már elérhetelenek voltak. Az iratvizsgálat eredményeként megállapítottuk, hogy a határforgalmi kirendeltség által feltárt okirathamisítások bizonyítékainak - a jogorvoslati eljárásban  történő - ismételt vizsgálata hiányában az Idegenrendészeti, Menekültügyi és Szabálysértési Osztály által lefolytatott másodfokú eljárás nem tett eleget az Ae. 66. § (2) bekezdése - az elsőfokú határozat érdemi felülvizsgálatára vonatkozó - rendelkezéseinek, ezért a külföldi állampolgároknak az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való alkotmányos jogával összefüggésben okozott visszásságot.
	7. A repülőtér területén tartózkodás időtartama leginkább attól függött, hogy a külföldi megfelelt-e a magyarországi beutazás, tartózkodás, illetve a továbbutazás feltételeinek. A legtovább azok a külföldiek tartózkodtak a repülőtér elzárt területén, akiknek hamis vagy hamisított útiokmányát a Határőrség lefoglalta. A lefoglalás egyik jogcíme az Itv. 28. § (2) bekezdése volt, amely szerint az idegenrendészeti ellenőrzés során a  külföldinél talált hamis, hamisított vagy más személy részére kiállított és jogtalanul birtokban tartott útlevelet a hatóság lefoglalja és a Külügyminisztérium útján megküldi az útlevelet kiállító szervnek. 1998 márciusától 1999 augusztusáig a külföldi által felhasznált hamis vagy hamisított útiokmányt a büntető eljárásról szóló 1973. évi I. tv. 101. § (1) bekezdésének a ) pontja lefoglalták.  A lefoglalt útiokmány hiányában a visszairányított külföldiek egy részét egyes kiindulási országok nem fogadták vissza, ezért a légitársaságok ismét visszahozták őket Budapestre.  A leghosszabb ideig összesen 106 napig, egy magát iraki állampolgárnak valló külföldi tartózkodott a repülőtéren. Az említett személy sem őrizetben, sem előzetes letartóztatásban nem volt, azonban ténylegesen olyan  szabadságkorlátozás alatt állt amelynek időtartamát, végrehajtásának garanciáit, felülvizsgálatának módját törvény nem rendezte. A külföldieknek mozgási szabadságának korlátozása az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartásához, továbbá az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében szabályozott személyi szabadsághoz való jogokkal összefüggésben okozott visszásságot.
	A Legfőbb Ügyészség 1999. augusztusában állásfoglalást adott ki, amiben arra az álláspontra jutott, hogy a tiltott határátlépéssel összefüggésben elkövetett közokirat-hamisítás esetén a külföldit vissza kell irányítani, és útiokmányát nem kell lefoglalni. A repülőtéren elkövetett tiltott határátlépéssel összefüggő közokirat-hamisítást megvalósító útiokmányok lefoglalására, illetve a visszairányítás alatt álló külföldiek mielőbbi visszaszállítására vonatkozó kötelezettségek közötti összhangot megteremtő jogszabály hiánya az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamisággal és az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében meghatározott alapvető jogok védelméhez való joggal összefüggésben okoz visszásságot.
	8. A repülőtéren elrendelt visszairányítás sajátossága, hogy a hatósági döntés két jogalanyt kötelez. Egyik a külföldi, a másik az a légitársaság, amelyik köteles őt visszaszállítani. A gyakorlatban azonban csak egy határozat születik mégpedig az, amelyik a külföldit kötelezi. Jogszabályi rendelkezés hiányában nem tudtuk megállapítani, hogy a légitársaságnak a külföldi visszaszállítására vonatkozó kötelezettségét milyen határidőn belül kell teljesítenie. Arra vonatkozóan sem találtunk jogszabályi rendelkezést, hogy amennyiben a légitársaság a visszaszállításnak nem tud, vagy nem akar eleget tenni, a külföldit mennyi ideig lehet szabadságkorlátozás alatt tartani. Az Itv. 60. § (1) bekezdésében meghatározott beutazási akadályok esetére megállapított kötelezettség teljesítésének határidejére, illetve a külföldinek a repülőtér zárt területén tartásának időtartamára vonatkozó törvényi szabályozás hiánya az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartásához, továbbá az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében szabályozott személyi szabadsághoz való jogokkal összefüggésben okoz visszásságot.
	9. 1998. december 19-ét megelőzően valamennyi visszairányítás alatt álló külföldi az indulási oldal tranzitvárójában várakozott, függetlenül attól, hogy az érintett légitársaság mennyi időn belül vállalta a visszaszállítását. A külföldiek - gyakran kisgyermekes családok - nem tudtak megfelelően tisztálkodni, étkezni, és az éjszakákat kénytelenek voltak a váróterem székein, esetleg a padlón fekve tölteni. Ezért Ferihegy III. számú terminál építésekor - kifejezetten a visszairányítás alatt álló külföldiek kulturált elhelyezésére - alakították ki a tranzitszállót. A tranzitszálló mindössze hét hónapig működött, amely idő alatt összesen 52 személyt szállásoltak el ott, hosszabb-rövidebb ideig. A tranzitszállón tartózkodás leghosszabb időtartama 106 nap volt. A tranzitszálló bezárása óta, amennyiben a visszairányítás alatt álló külföldi visszaszállítása 24 órán belül végrehajtható, akkor a repülőgépbe történő beszállításáig a terminál indulási oldalának tranzitvárójában várakozik. Ha a légitársaság a külföldit 24 órán belül, de csak a következő napon tudja visszaszállítani, akkor - a tranzitszálló bezárása miatt - az éjszakát is a váróteremben kénytelen eltölteni. A tranzitszálló - a szabad levegőn tartózkodás feltételei, illetve az egyéb aktív tevékenységek lehetősének hiányában - a külföldiek hosszabb idejű, több hétig, esetleg hónapokig tartó elhelyezésére nem alkalmas. A rövidebb idejű, néhány napos, legfeljebb 1-2 hetes tartózkodással kapcsolatos elvárásoknak azonban maradéktalanul megfelel. A tranzitszálló birtokában -  megfelelő szállás, illetve tisztálkodási lehetőségek hiányában - a külföldiek, különösen a kisgyermekes családok, várócsarnokban éjszakáztatása értelmetlen, továbbá az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében biztosított emberi méltósághoz való joggal  összefüggésben visszásságot eredményez.
	10. A repülőtéri tranzitterület elzártsága, továbbá a belépésre jogosult személyek szűk körére figyelemmel a tranzitban tartózkodó külföldiek meghatalmazott jogi képviselő igénybevételéhez való jogának gyakorlását biztosító garanciális szabályok hiánya az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamisággal, illetve az ebből eredő jogbiztonsághoz való joggal összefüggésben okoz visszásságot.
	11. A közösségi szálláson élő külföldiek jogi képviselő igénybevételéhez való jogának gyakorlása kapcsán alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem. A tranzitban, illetve a közösségi szálláson tartózkodó külföldiek jogi képviselethez történő hozzáférési lehetősége közötti különbség az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében biztosított diszkrimináció mentes elbánáshoz való joggal összefüggésben eredményez  visszásságot.
	12. Az Igazgatóság munkatársai a külföldiek Itv. 25. § (2) bekezdése szerinti visszairányítását követő visszautaztatása kapcsán a nemzetközi polgári repülésről Chicagóban, az 1944. évi december hó 7. napján aláírt Egyezmény és az annak módosításáról szóló jegyzőkönyvek kihirdetéséről szóló 1971. évi 25. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: ICAO) 9. számú Függelékének különböző pontjai alapján járnak el. Ez történt például az útokmánnyal nem, illetve a hamis vagy hamisított okmánnyal rendelkezők visszaszállításakor. Az ICAO 9. számú Függelékének szövegét a Hatályos Jogszabályok Gyűjteménye nem tartalmazza. A nemzetközi polgári repülésről Chicagóban, az 1944. évi december hó 7. napján aláírt Egyezmény függelékeinek kihirdetéséről szóló 20/1997. (X. 21.) KHVM rendelet melléklete mindössze a függelékek sorszámát és címét tartalmazza. A hivatkozott számú KHVM rendelet 1. § (2) bekezdése értelmében a Függelékek szövege csak a Közlekedési, Hírközlési és Vízügyi Értesítőben jelent meg. A  jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 14. § (1) bekezdése értelmében a jogszabályt - a (2)-(3) bekezdésben foglalt kivétellel - a Magyar Köztársaság hivatalos lapjában: a Magyar Közlönyben kell kihirdetni. A 14. § (2) bekezdése szerint a miniszteri rendelet melléklete - ha az állampolgárokat közvetlenül nem érinti - kivételesen a minisztérium hivatalos lapjában történő közzététellel is kihirdethető.
	Az ICAO 9. számú Függelékének a be nem bocsátható személyekről szóló I./B. fejezete (3.38.-3.49. pontok) azonban olyan rendelkezéseket tartalmaz, amely kérdéseket - például a be nem bocsátható személyekkel szembeni eljárás egyes kérdései, a visszairányítás végrehajtásához szükséges formanyomtatványok tartalmi előírásai - az Itv. 64. § (2) bekezdése alapján belügyminiszteri rendeletben kell szabályozni. Jelzem, hogy az Itv. 60. § (1) bekezdése alapján úgy tünik, hogy a Magyar Köztársaság területére be nem bocsátható külföldiek visszaszállítására vonatkozó üzemeltetői felelősség kizárólag a magyar hatóságokat megillető jogosítvány, amellyel az Itv. 25. § (2) bekezdése alapján visszairányított külföldiek elutazását biztosítják. Ezzel szemben a tagállamok - így Magyarország is - az ICAO 9. számú Függelékének elfogadásával nem csak a visszaszállíttatás jogát, hanem azt a kötelezettséget is magukra vállalták, hogy a tőlük utazó és egy másik tagállamba be nem bocsátható külföldieket visszafogadják. Megfigyeléseink szerint ennek a kötelezettségnek a magyar hatóságok - az ICAO 9. Függelékében szabályozott módon, kölcsönösségi alapon - eleget tettek. Az említett kötelezettséget, a vonatkozó eljárás rendjét, jogalapját azonban sem a Hőr. tv. sem az  Itv., de még ezek végrehajtási rendeletei sem említik. Az Alkotmány 58. § (3) bekezdése értelmében az utazási és letelepedési szabadságról szóló törvény elfogadásához a jelenlevő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazata szükséges. Az ICAO 9. Függelékét alkalmazó tagállamokból visszairányított külföldiek magyarországi visszafogadása, annak körülményei az Alkotmány 58. § (3) bekezdésében megjelölt törvény szabályozási körébe tartoznak. A repülőtéren visszairányított külföldiek visszafogadására vonatkozó szabályok kihirdetésének módja az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerinti jogállamisághoz és az ebből eredő jogbiztonsághoz, az Alkotmány 7. § (1) bekezdése szerinti nemzetközi kötelezettségek és a belső jog összhangjához való jogokkal összefüggésben okoz visszásságot.
	13. A vizsgálat során a külföldiek visszairányítása, illetve szabadságkorlátozása körében feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok oka az volt, hogy sem a Hőr. tv. sem az Itv. nem tartalmaznak olyan speciális rendelkezéseket, amelyek alkalmasak lennének a nemzetközi légijáratokkal érkező, illetve továbbinduló külföldiek határátlépésével és idegenrendészeti ellenőrzésével összefüggő, kizárólag a repülőtéren megjelenő élethelyzetek kezelésére. Sem a Hőr. tv. sem az Itv. nem szabályozzák, hogy az idegenrendészeti hatóságok milyen kényszerintézkedéseket alkalmazhatnak az útiokmány nélkül érkező, illetve hamis vagy hamisított útiokmánnyal rendelkező külföldiek által elrejtett hiteles okiratok felkutatására. Nem rendelkeznek arról sem, hogy a légitársaságnak mennyi időn belül kell a külföldit elszállítania. A beutazásra vagy átszállásra jelentkező külföldieknek a repülőtér területén - a trantitzónában, illetve a közösségi   szálláson - tartásával megvalósuló szabadságkorlátozását sem az Itv. sem a Hőr. tv. nem ismeri. Az említett szabadságkorlátozás jogcímét, fenntartásának indokait, azok felülvizsgálatának módját, maximális időtartamát a magyar jog nem szabályozza. A vonatkozó törvényi rendelkezések hiánya az Alkotmány 8. § (1) bekezdésében biztosított alapvető jogok tiszteletben tartásához, továbbá az Alkotmány 55. § (1) bekezdésében szabályozott személyi szabadsághoz való jogokkal összefüggésben okoz visszásságot.
	14. A repülőtér elzárt területén tartózkodó külföldiek problémájával már az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: Bíróság) is foglalkozott. A Bíróság álláspontja az volt, hogy  a repülőtér nemzetközi - más szóval tranzit - övezetének nincs területen kívüli státusa, továbbá a külföldiek tranzit övezetben tartása szabadságkorlátozásnak minősül. A  Bíróság a nemzetközi - más szóval tranzit - övezeten a repülőtér olyan elzárt, vagy elzárható területét értette, amit a nemzetközi repülőjáratok érkezésének helyszíneként használtak, és az utasok érkezési helye, valamint az idegenrendészeti ellenőrző pont között helyezkedik el. Felhívom a figyelmet, hogy a Bíróság azt a repülőtér közvetlen közelében található szálláshelyet is a nemzetközi övezet részének tekintette, ahol a külföldieket elhelyezték, de odaszállításuk nem minősült az ország területére történő beléptetésnek. 
	A Bíróság álláspontja szerint a külföldieknek a  repülőtér nemzetközi - más szóval tranzit - övezetében tartásával megvalósuló szabadságkorlátozás nem lehet túl hosszú, mert akkor az a veszély alakulhat ki, hogy a szabadságkorlátozás szabadságtól való megfosztássá válik. A Bíróság álláspontja szerint az Emberi Jogok Európai Egyezményét (a továbbiakban: Egyezmény) aláíró államoknak szuverén joguk van ahhoz, hogy a külföldiek területükre történő belépését és ott tartózkodását ellenőrizzék, azonban hangsúlyozta, hogy az államoknak ezt a jogot az Egyezmény előírásaival - az 5. cikket is beleértve - összhangban kell gyakorolniuk.  A Bíróság álláspontja szerint az Egyezmény 5. cikk 1. bekezdésének azon rendelkezése, hogy bármely szabadságtól megfosztást "a törvény által előírt eljárásnak megfelelően" kell végrehajtani, elsősorban azt a követelményt jelenti, hogy mindenfajta szabadságkorlátozásnak legyen jogalapja. Az említett követelmény azonban a jogszabály minőségére is vonatkozik, ami megköveteli, hogy az a jogállamisággal és az Egyezmény valamennyi cikkének lényegét képező fogalommal összeegyeztethető legyen. A minőség ebben az értelemben azt is magában foglalja, hogy ahol a nemzeti jog a szabadságtól való megfosztást engedélyezi, ott a jogszabálynak hozzáférhetőnek és pontosnak kell lennie. A Bíróság hangsúlyozta, hogy a hazai jogban megfelelő törvényes védelemet kell biztosítani az adminisztratív hatóságok az Egyezményben  biztosított jogokat sértő eljárásaival szemben, amelynek érdekében a tagállamok szabályozásának biztosítania kell, hogy a repülőtér tranzitzónájában szabadságkorlátozás alatt álló külföldiek ott tartásának feltételeit a rendes bíróságok felülvizsgálják, és szükség esetén annak időtartamát korlátozzák. 
	A szervezett bűnözés, valamint az azzal összefüggő egyes jelenségek elleni fellépés szabályairól és az ehhez kapcsolódó törvénymódosításokról szóló 1999. évi  LXXV. tv. 31. § (2) bekezdésével módosított Itv. 43. § (5) bekezdése értelmében ha a külföldi kötelező tartózkodási helyét közösségi szálláson jelölték ki, az ott tartózkodás időtartama a tizennyolc hónapot nem haladhatja meg. Az idézett rendelkezés eredményeként 1999. szeptember 1-jétől a külföldieket 18 hónapig lehet a repülőtér elzárt területén lévő közösségi szálláson tartani. Az Itv. 43. § (8) bekezdése értelmében a kijelölt helyen történő tartózkodást elrendelő határozat ellen fellebbezésnek nincs helye, a külföldi az elsőfokú határozat bírósági felülvizsgálatát kérheti. A kijelölt helyen tartózkodás fenntartásának indokoltságára, az eljáró hatóság által alkalmazott szabadságkorlátozás mértékére, továbbá a 18 hónapon belüli időtartamra nézve jogorvoslati kérelmet nem lehet benyújtani. A repülőtér területén szabadságkorlátozás alatt álló külföldiekre vonatkozó hatályos jogi szabályozás nem tesz eleget a Bíróság által megfogalmazott követelényeknek, ami az Alkotmány 7. § (1) bekezdésében megfogalmazott nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangjához való joggal összefüggésben okoz visszásságot.
	15. A vizsgálat részeként a külföldiekkel napi kapcsolatban álló útlevélkezelők és a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök munkakörülményeit is megvizsgáltuk. A lőfegyver az útlevélkezelők alapfelszereléséhez tartozik, ezért évente egyszer lőgyakorlaton kell résztvenniük, amikor maximum 5 lőszert lőhetnek ki. Aki az előírt minimumot kevesebb lövéssel teljesíti, annak a fennmaradó lőszert - takarékossági okból - nem szabad kilőnie. Olyan útlevélkezelővel is találkoztunk, aki két éve nem volt lőgyakorlaton. Figyelemmel arra, hogy az említett szintű lőgyakorlattal rendelkező személynek a fegyverét esetleg rendkívüli helyzetben, az útlevélkezelésre, illetve a csomagokra várakozó utasokkal tömött csarnokban kell használnia, az útlevélkezelők lőfegyverrel való szolgálatteljesítése aggályos.  
	Az  Alkotmány 40/A. § (1) bekezdése értelmében a Határőrség a fegyveres erők egyike és rendészeti feladatokat is ellát. Sem az Alkotmány hivatkozott, sem a Hőr. tv. vonatkozó rendelkezéseiből nem következik azonban, hogy a testület hivatásos állományába tartozó személyi körnek a szervezet valamennyi feladatát egyszerre és egy személyben kellene ellátnia. A belügyminiszter - az Országos Rendőr-főkapitányság területi szerveként - a 24/1990. (IX. 5.) BM. rendelettel létrehozta a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóságot (a továbbiakban: RBF). A  24/1990. (IX. 5.) BM. rendelet 2. § (1) bekezdésének a), b) illetve g) pontjai értelmében a repülőteret határoló kerítéssel bezárt területek rendőri őrzése, a közrend fenntartása, a jegykezelési, a vámkezelési és a tranzitterület fegyveres biztosítása, továbbá erőszakos cselekmények esetén szükséges halaszthatatlan fegyveres beavatkozás az RBF feladata. Az RBF feladat és hatáskörét szabályozó 24/1990. (IX. 5.) BM. rendelet alapján megállapítottam, hogy a repülőtér utasok által használt részének őrzése az útlevélkezelők lőfegyver nélküli munkavégzése esetén  is biztosítható. Az útlevélkezelők fegyverhasználati jártasságára figyelemmel fegyveres munkavégzésük az utasoknak Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított  legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogát veszélyezteti.
	16. Tapasztalataink szerint a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök számára rendszeresített szociális, illetve közösségi helyiség színvonala meg sem közelíti az elvárható mértéket, ami az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében bizotsított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joggal összefüggésben okoz visszásságot.
	17. A határőrök személyes meghallgatása során többen azt nyilatkozták, hogy rendszeresen túlóráznak, és előfordul, hogy azt az Igazgatóság nem kompenzálta. A határőrök állítását sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudtuk. Ezért a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök túlmunka végzésének ellentételezése kapcsán az 1993. évi LIX. 18. § (3) bekezdése alapján belügyminisztériumi vizsgálatot kezdeményezek.
	18. A vizsgálat helyszínein szolgálatot teljesítő határőrök olyan munkakörökben dolgoztak, amellyel összefüggésben más földrészekről származó, eltérő kulturális háttérrel rendelkező emberekkel találkoztak. A több órás intenzív koncentráció, a létszámhiányból eredő munkaterhelés, továbbá az útlevélkezelés 30 perces időtartamára vonatkozó munkáltatói elvárások teljesítése komoly idegi, érzelmi megterhelést jelentett számukra. A közösségi szálláson dolgozóknak az épület szűk alapterületével és a munkavégzésük szegényes technikai feltételeivel összefüggésben állandósult feszültségekkel kellett megküzdeniük. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa, és általános helyettese már több, a hatóságok hivatásos állományú tagjai körében végzett vizsgálata kapcsán felhívta a figyelmet arra, hogy a legkiszolgáltatottabb helyzetben lévők ügyeivel foglalkozó hatóságok képviselőinek közérzete kihat, illetve visszahat "ügyfeleikre". Ha az eljáró hatóságok tagjai feszűltek, kiszolgáltatottnak érzik magukat a hierachikus rendszerben, akkor ennek megfelelően viselkednek azokkal szemben, akiknek ügyeiben eljárnak, akikről gondoskodni kötelesek, akikről - hatalmi helyzetüknél fogva - döntéseket hoznak. Az Igazgatóság Pszichológiai Szolgálatához  ( a továbbiakban: Szolgálat) három munkatört terveztek. Ezek a szolgálatvezető, a beosztott pszichológus és az aszisztens. A helyszíni bejáráskor az aszisztensi munkakör nem volt betöltve. A beosztott pszichológus a vizsgált időszakban az Igazgatóság szervezeti egységein tartott fogadóóráin 140 határőrrel foglalkozott. 6 személynek hosszabb, több hétig tartó terápiára volt szüksége. A Szolgálat vezetőjével közösen 1998-ban 150 óra, 1999-ben 100 óra tréninget tartottak az Igazgatóság munkatársai számára. Az útlevélkezelők lőfegyverviselési jogosultságára is figyelemmel mentál higiénés gondozásuk koránt sem kielégítő, ami veszélyezteti ami az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében bizotsított legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való joguk érvényesülését.

Ajánlások: 

	- Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 25. §-ában biztosított jogkörömben eljárva ajánlást teszek a belügyminiszternek és az igazságügyi miniszternek arra, hogy  - a legfőbb ügyész bevonásával - vizsgálják meg a repülőtéren elkövetett tiltott határátlépéssel összefüggő közokirat-hamisításokkal kapcsolatban indult büntetőeljárások tapasztalatait, és kezdeményezzék az útiokmányok lefoglalására vonatkozó jogszabályi előírások, illetve a visszairányítás alatt álló külföldiek mielőbbi visszaszállítására vonatkozó kötelezettségek közötti összhang  megteremtéséhez szükséges törvénymódosítást.

- Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 25. §-ában biztosított jogkörömben eljárva ajánlást teszek a belügyminiszternek arra, hogy a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándorlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. tv. (a továbbiakban: Itv.) módosításával kezdeményezze
	1) a repülőtér nemzetközi zónájának fogalmi meghatározását, jogállását, és nemzetközi zóna kijelölésének módját;
	2) szabályozza a be nem léptetett, ezért a repülőtér elzárt területén tartózkodó külföldiek szabadságkorlátozásának jogcímét, fenntartásának felülvizsgálatát;
	3) szabályozza, hogy az Itv. 60. § (1) bekezdésében nem említett beutazási, tartózkodási, illetve továbbutazási feltételekkel nem rendelkező külföldiek milyen módon hagyhatják el a repülőtér elzárt területét;
	4) a megfelelő jogi feltételek biztosításával gondoskodjon arrók, hogy a külföldit eredetileg ideszállító légitársaság a lehető leghamarabb tegyen eleget az Itv. 60. § (1) bekezdésében meghatározott visszaszállítási kötelezettségének;
	5) szabályozza, hogy a magyar hatóságok miként tegyenek eleget a nemzetközi  polgári repülésről Chicagóban,  az 1944. évi december hó 7. napján aláírt  Egyezmény és az annak módosításáról szóló jegyzőkönyvek kihirdetéséről szóló 1971. évi 25. törvényerejű rendelet 9. számú Függeléke 3.36.1. pontja alapján a visszaszállított külföldiek bebocsátására vonatkozó kötelezettségüknek;
	6) szabályozza a külföldiek visszaírányításával összefüggésben foganatosítható kényszerintézkedéseket, különös figyelemmel az útiokmányok lefoglalásának igazolására.

Kérem továbbá a belügyminisztert a következőkre:

	- Az Itv. végrehajtásáról szóló 64/1994.(IV. 30) Korm. rendelet végrehajtásáról szóló  9/1994. (IV. 30.) BM. rendelet módosításával szabályozza a külföldiek visszaírányításának végrehajtása kapcsán használatos nyomtatványok formai és tartalmi kérdéseit.
	- A Határőrségről és a Határőrizetről szóló 1997. évi XXXII. tv. végrehajtásáról szóló 66/1997. (XII. 10.) BM. rendelet módosításával szabályozza az előszűrés lebonyolításának szabályait, különös fegyelemmel az elkülönített külföldiek menedékjogi kérelem előterjesztéséhez való jogának biztosítékaira.

	- Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi  LIX. tv. 20. §. (1) bekezdésében biztosított jogkörömben eljárva ajánlást teszek a belügyminiszternek, hogy rendelje el a repülőtéren szolgálatot teljesítő útlevélkezelők lőfegyver nélküli munkavégzését.

	- Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi  LIX. tv. 18. § (3) bekezdése alapján kezdeményezem, hogy a belügyminiszter vizsgálja meg a közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök túlmunka végzésének gyakoriságát és az elvégzett munka ellentételezésének módját.

	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 20. §. (1) bekezdésében biztosított jogkörömben eljárva ajánlást teszek a Határőrség országos parancsnokának arra, hogy 
	- nyissa meg a tranzitszállót;
	- biztosítsa a visszairányítások ellen benyújtott fellebbezések érdemi felülvizsgálatát,
	- intézkedjen arról, hogy a Határőrség - a lefoglalás okát is megjejölő -  írásos elismervényt adjon arról, ha a külföldi bármely okmányát lefoglalja;
	- intézkedjen a Budapesti Határőr Igazgatóság igazgatójának rendészeti helyettese 5/1999. számú intézkedésének olyan kiegészítéséről, amely garantálja, hogy az előszűrés eredményeként elkülönített külföldieket a kirendeltségen előállítsák, ügyükben az idegenrendészeti eljárást lefolytassák és esetleges menedékjogi kérelmüket előterjeszthessék;
	- intézkedjen arról, hogy a terminál tranzitvárójában tartózkodó külföldiek a meghatalmazott jogi képviselő megbízásához való törvényes jogukkal élhessenek;
	- gondoskodjon az útlevélkezelők mentálhigiénés gondozásának kiterjesztéséről és a létszámhiány csökkentéséről.

Budapest, 1999. december  17.

Gönczöl Katalin

OBH 1222/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának kiegészítő jelentése
Ügyintéző: dr. Haraszti Katalin

Az eljárás megindulása:

	 A Magyar Emberi Jogi Központ, továbbá a Magyar Helsinki Bizottság kezdeményezésére átfogó vizsgálatban áttekintettem a Ferihegy Nemzetközi Repülőtéren tartózkodó nem magyar állampolgárok, valamint az ott szolgálatot teljesítő határőrök alkotmányos jogainak érvényesülését.
	A vizsgálatom eredményeként feltárt alkotmányos visszásságok megszüntetésére ajánlásokat tettem a belügyminiszternek, az igazságügyminiszternek és a határőrség országos parancsnokának.

Ajánlások:

	Ajánlásaim 4. pontjaként a belügyminiszter intézkedését kezdeményeztem annak érdekében,  hogy a külföldiek beutazásáról, magyarországi tartózkodásáról és bevándárlásáról szóló 1993. évi LXXXVI. tv (a továbbiakban: Itv.) kötelezze a légitársaságot arra, hogy a lehető leghamarabb tegyen eleget az Itv. 60. § (1) bekezdésében meghatározott visszaszállítási kötelezettségének. A belügyminiszter az ajánlást azzal az indokkal utasította vissza, hogy az említett szabályozásra azért nincs szükség, mert erre "valamennyi légitársaság messzemenően törekszik, hiszen a külföldivel kapcsolatban - visszaszállításáig - felmerülő valamennyi költség is a kötelezett légitársaságot terheli".
	Jelentésemben megállapítottam, hogy a repülőtéren elrendelt visszairányítás sajátossága, hogy a hatósági döntés végrehajtása két jogalanyt is kötelez. Ezek egyike a külföldi, a másik az a légitársaság, amelyik köteles őt visszaszállítani. Az Itv. 51. § értelmében az idegenrendészeti ügyekben az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. tv. (a továbbiakban: Áe.) rendelkezéseit az Itv.-ben meghatározott eltérésekkel kell alkalmazni. Az Áe. 42. § (1) bekezdése szerint a közigazgatási szerv mind az ügy érdemében, mind az eljárás során eldöntendő kérdésekben határozatot hoz.
	Az Áe. 44. § (1) bekezdése szerint ha az államigazgatási határozat kötelezést tartalmaz, a teljesítésre határidőt vagy határnapot kell megállapítani. Az államigazgatási ügyek egy részében a teljesítési határidő az államigazgatási szerv mérlegelésétől függ, más esetekben ezt jogszabály rendezi. A határozatban megjelölt teljesítési határidő jogi relevanciája, hogy annak eredménytelen elteltét követően a döntés állami kényszerrel is végrehajtható, sőt szankcionálható. A tranzitban tartózkodó külföldi szabadságkorlátozás alatt áll,
vagyis egyik alapvető emberi jogát nem gyakorolhatja. Az említett alapvető emberi jog fontosságára figyelemmel korlátozásának időtartama, vagyis a visszairányítás időpontja nem lehet kizárólag az eljáró államigazgatási szerv mérlegelésének függvénye.
	Az Itv. 60. § (3) bekezdése értelmében, amennyiben a visszaszállítás azonnal nem hajtható végre, a visszaszállításig a külföldi tartózkodásával összefüggésben felmerülő költségeket a légijármű üzemeltetője viseli. Az Itv. hivatkozott rendelkezése alapján úgy tűnik, hogy a visszairányított külföldinek - a vonatkozó határozat kihirdetését követően - azonnal el kell utaznia. Gyakori, hogy a visszaszállítást végző légitársaság csak a hét meghatározott napjain indít járatot oda, ahová a külföldinek vissza kell térnie, vagyis fogalmilag kizárt, hogy a visszaszállítási kötelezettségnek azonnal eleget tegyen. Ezekben az esetekben a külföldi napokat kénytelen a tranzitban tölteni.
	A következő járat indulási ideje sem jelent azonban garanciát arra, hogy a külföldi elutazhat. Előfordul ugyanis, hogy a légitársaság üzleti érdeke szempontjából előnyösebb, ha inkább egy újonan felszálló utast szállít el. Ilyenkor a visszairányított külföldinek várnia kell addig, míg valamelyik későbbi járaton akad számára szabad hely. Az Alkotmány 55. § (1) bekezdése értelmében a személyes szabadsághoz való jog olyan alapvető jog, amelynek tiszteletben tartása és védelme az Alkotmány 8. § (1) bekezdés alapján az állam alapvető kötelezettsége. Az állam hivatkozott alkotmányos kötelezettségére figyelemmel a visszairányított külföldi elutazásának időpontját - azaz szabadságkorlátozásának végét - a légitársaság üzleti megfontolására sem lehet alapozni. 
	Az említett indokok alapján az ajánlásomat fenntartom és ismételten kérem a belügyminisztert, kezdeményezze az Itv. kiegészítését annak érdekében, hogy amennyiben a visszairányított külföldit nem lehet azonnal elszállítani, akkor a légitársaság az említett kötelezettségét mennyi időn belül köteles teljesíteni.

	Ajánlásaim 5. pontjaként kezdeményeztem a belügyminiszter intézkedésétannak érdekében, hogy az Itv. szabályozza, hogy a magyar hatóságok miként tegyenek eleget a nemzetközi  polgári repülésről Chicagóban,  az 1944. évi december hó 7. napján aláírt  Egyezmény és az annak módosításáról szóló jegyzőkönyvek kihirdetéséről szóló 1971. évi 25. törvényerejű rendelet 9. számú Függeléke 3.36.1. pontja alapján a visszaszállított külföldiek bebocsátására vonatkozó kötelezettségüknek. 
	A belügyminiszter véleménye szerint az említett  körbe tartozó külföldiek bebocsátásának kérdései rendezettek, azok törvényi szabályozása szükségtelen.
	Sajnálattal észleltem, hogy a belügyminiszter levelében nem fejtette ki azokat az érveket, amelyekre a jogi álláspontját alapozta, és elmulasztotta megjelölni azokat a jogszabályi rendelkezéseket, amelyek a magyar hatóságoknak a visszairányított külföldiek bebocsátásával kapcsolatos eljárását szabályozzák.
	Az említett információk ismeretének hiányában a belügyminiszter válaszára érdemben nem tudok reagálni, ajánlásomat változatlanul fenntartom.

	Ajánlásaim 6. pontjaként kezdeményeztem a belügyminiszter intézkedését annak érdekében, hogy az Itv. szabályozza a külföldiek visszairányításával összefüggésben foganatosítható kényszerintézkedéseket, különös figyelemmel az útiokmányok lefoglalásának igazolására.
	A belügyminiszter álláspontja szerint a külföldiek visszairányításával összefüggésben foganatosítható kényszerintézkedések kérdésében az Itv. egyértelmű rendelkezéseket tartalmaz, ezért további szabályozásra nincs szükség.
	Figyelemmel arra, hogy a belügyminiszter ebben az esetben sem fejtette ki azokat az érveket, amelyekre a jogi álláspontját alapozta, és nem jelölte meg, hogy melyek az Itv. azon rendelkezései amelyek a külföldiek visszairányítása érdekében foganatosítható kényszerintézkedéseket - így például a csomag, vagy a ruházat átvizsgálását - szabályozzák, erre a válaszára sem tudok érdemben reagálni, ajánlásomnak ezt a részét változatlanul fenntartom.
	A hamis, vagy hamisított útiokmányok elvételéről szóló igazolások kérdésében a Határőrség országos parancsnokának is tettem ajánlást. Figyelemmel arra, hogy az utóbbi ajánlás eredményeként a Budapesti Határőr Igazgatóság rendészeti igazgató-helyettese belső intézkedés kiadásával, saját hatáskörben intézkedett arról, hogy a határforgalmi kirendeltségek az elvételt tanúsító igazolásokat kiadják,  a belügyminiszter  válaszát elfogadom.

	Ajánlásaim 7. pontjaként kértem, hogy a belügyminiszter az Itv. végrehajtásáról szóló 64/1994.(IV. 30) Korm. rendelet végrehajtásáról szóló  9/1994. (IV. 30.) BM. rendelet módosításával szabályozza a külföldiek visszairányításának végrehajtása kapcsán használatos nyomtatványok formai és tartalmi kérdéseit.
	A belügyminiszter válaszlevelének 7. pontja szerint az említett nyomtatványok mind formailag mind tartalmilag megfelelőek, ezért sem az Itv. végrehajtásáról szóló 64/1994. (IV. 30.) Korm. rendelet, sem a 9/1994. (IV. 30.) BM. rendelet vonatkozó pontjainak módosítása nem indokolt. 
	Jelzem, hogy sem 64/1994.(IV. 30) Korm. rendeletnek, sem a 9/1994. (IV. 30.) BM. rendeletnek nincs olyan melléklete, ami a külföldiek visszairányításának végrehajtása során használatos.
	Az említett ajánlásom a nemzetközi  polgári repülésről Chicagóban,  az 1944. évi december hó 7. napján aláírt  Egyezmény és az annak módosításáról szóló jegyzőkönyvek kihirdetéséről szóló 1971. évi 25. törvényerejű rendelet 9. számú Függeléke (a továbbiakban: Annex) 3.39., illetve 3.41. pontjai végrehajtásához kapcsolódik. Amennyiben a visszairányítás alatt álló személy az utiokmányait elvesztette vagy megsemmisítette, akkor visszaszállítása esetén az érintett állam az Annex 9. Függelékének a) pontja szerinti kísérőlevél birtokában köteles őt beléptetni.
	Ha a visszairányított személy kizárólag hamis, vagy hamisított útiokmánnyal rendelkezik, akkor azt az eljáró hatóságnak az Itv. 28. § (2) bekezdése, illetve az Annex 3.41 ponja alapján le kell foglalnia. Az érintett állam az útiokmánnyal nem rendelkező személyt Annex 9. Függelékének b) pontja szerinti kísérő levél birtokában köteles beléptetni.
	Az Annex 9. Függelékének a), illetve b) pontja szerint kiállított kísérőlevél formailag közokirat, tartalmilag pedig hatósági bizonyítvány hiszen azt a tényt bizonyítja, hogy az érintett személy nem rendelkezett érvényes útiokmánnyal. Az Áe. 51. § (1) bekezdése értelmében hatósági bizonyítványt akkor lehet kiállítani, ha ezt jogszabály előírja, vagy ennek szükségességét az ügyfél valószínűsíti. A helyszíni vizsgálat megfigyelései szerint a visszairányításkor használt kísérőleveleket sohasem az érintett személy kérésére, hanem az Annex  3.39., illetve 3.41. pontjai miatt állította ki a határőrség.   Az Annex azonban nem jogszabály, ugyanis a 20/1997. (X. 21.) KHVM rendelet 1. § (2) bekezdés rendelkezésével ellentétben, a szövegét - a Közlekedési, Hírközlési és Vízügyi Minisztérium Jogi Főosztályának tájékoztatása szerint - fordítási problémák miatt sem a Magyar Közlönyben, sem a Közlekedési, Hírközlési és Vízügyi Értesítőben nem tették közzé. Jelenleg az Annex magyar szövege csak lektorálatlan, vagy más szóval "nyers" fordításban hozzáférhető, az érintett szervek ezt alkalmazzák.
	Az Alkotmánybíróság már a 25/1992. (IV. 30.) AB határozat indokolásában rámutatott arra, hogy a jogszabály akkor válik törvényesen kihirdetetté, ha a jogalanyoknak módjában áll a rá irányadó jogszabályi rendelkezéseket megismerni és hozzáférni. Az Annex 9. Függelékének a), illetve b) pontjában szereplő kísérőlevél szövege nem hozzáférhető, ezért alkalmazása az Áe. 51. § (1) bekezdése követelményeinek sem tesz eleget, vagyis az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében szabályozott jogállamiság követelményével összefüggésben eredményez alkotmányos visszásságot.
	A feltárt alkotmányos visszásság megszüntetése érdekében - figyelemmel az Itv. 64. § (2) bekezdésének b) pontja szerinti jogalkotói hatáskörre - a 9/1994. (IV. 30.) BM. rendelet olyan módosítása lenne indokolt, hogy az kiegészülne Annex 9. Függelékének a), illetve b) pontja szerinti nyomtatványokkal.
	A leírtakra figyelemmel a belügyminiszter  válaszát nem fogadom el, ajánlásomat fenntartom.

	Ajánlásaim 8. pontjaként kezdeményeztem, hogy a belügyminiszter a Határőrségről és a Határőrizetről szóló 1997. évi XXXII. tv. végrehajtásáról szóló 66/1997. (XII. 10.) BM. rendelet módosításával szabályozza az előszűrés lebonyolításának szabályait, különös fegyelemmel az elkülönített külföldiek menedékjogi kérelem előterjesztéséhez való jogának biztosítékaira.
	A belügyminiszter álláspontja szerint az Itv. 3. § (4) bekezdésének végrehajtása elegendő biztosítékot nyújt arra, hogy a külföldiek menedékjogi kérelmüket előterjesszék.
	Figyelemmel arra, hogy a határőrség országos parancsnoka a vonatkozó ajánlásomat elfogadta és saját hatáskörében intézkedett egy olyan tartalmú belső szabályozás kiadásáról, ami az előszűrés eredményeként elkülönített jogsértőknek a határforgalmi kirendeltségen történő előállítását elrendeli, válaszát elfogadom. 
	A Határőrség Országos Parancsnokságának a vizsgálatom során meghallgatott vezető beosztású munkatársától származó azon információra figyelemmel, miszerint az előszűrés eredményeként elkülönített, útiokmánnyal nem rendelkező külföldiek egy részének soron kívül vissza kell szállnia a repülőgépre és be sem mehet a terminál épületébe, az előszűrések végrehajtásának módját a jövőben is kiemelt figyelmmel fogom vizsgálni.

	Ajánlásaim 9. pontjaként azzal a kéréssel fordultam a belügyminiszterhez, hogy a lőfegyverhasználati jártasságukra, továbbá a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóságról szóló 24/1990. (IX. 5.) BM. rendelet 2. § (1) bekezdésének a), b) és g) pontjaira figyelemmel rendelje el a repülőtéren szolgálatot teljesítő útlevélkezelők lőfegyver nélküli munkavégzését.
	A belügyminiszter álláspontja szerint a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóság és a Határőrség hivatásos állományú tagjainak lőfegyver viselését indokló feladatai elkülönülnek egymástól, így - a határőrizetről és a Határőrségről szóló 1997. évi XXXII. tv. (a továbbiakban: Hőr. tv.) 58. § rendelkezéseire figyelemmel - az útlevélkezelők lőfegyver viselését indokoltnak tartja. 
	A hatályos jogszabályok szerint a határőrség a testi kényszertől, a vegyi anyagon keresztül a bilincs használatáig többféle kényszerítő eszközt alkalmazhat. 
	A Hőr. tv. 58. § (1) bekezdése értelmében a határőr lőfegyver használata során - egybek mellett - a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. tv. (a továbbiakban: Rtv.) 55-57. §-ában meghatározottak is irányadók. 
	Az Rtv. 57. § (1) bekezdése szerint a tömegben, csoportosulásban lévő személlyel szemben csak kivételes esetben szabad lőfegyvert használni. A repülőtér tranzitvárójában tartózkodó személy jellemzően nem magányosan, hanem másokkal együtt van jelen, tehát vele szemben lehetőleg nem lőfegyvert kell használni. Az útlevélkezelők lőfegyverviselési jártasságára, a hatályos jogszabályok által rendelkezésre álló kényszerítő eszközökre, továbbá a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóság feladataira és hatáskörére figyelemmel az útlevélkezelők lőfegyver viselését továbbra is aggályosnak tartom. Jelentésemben is utaltam arra, hogy a Repülőtér területén működő közösségi szálláson szolgálatot teljesítő határőrök sem viselnek lőfegyvert. A rendkívüli helyzetekben alkalmazandó jelzőrendszer segítségével a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóság munkatársai haladéktalanul beavatkozhatnak a helyzet megoldása érdekében.
	A leírtak alapján a belügyminiszter válaszát nem fogadom el, ajánlásomat változatlanul fenntartom.

Budapest, 2000. március  17.

Gönczöl Katalin

OBH 1222/1998. 
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának II. kiegészítő jelentése
Ügyintéző: dr. Haraszti Katalin

Az eljárás megindulása:
	 A Magyar Emberi Jogi Központ, továbbá a Magyar Helsinki Bizottság kezdeményezésére átfogó vizsgálatban áttekintettem a Ferihegy Nemzetközi Repülőtéren tartózkodó nem magyar állampolgárok, valamint az ott szolgálatot teljesítő határőrök alkotmányos jogainak érvényesülését.
	A vizsgálatom eredményeként feltárt alkotmányos visszásságok megszüntetésére ajánlásokat tettem a belügyminiszternek, az igazságügyminiszternek és a határőrség országos parancsnokának.

A megállapított tényállás:
	1999. december 17-én kelt jelentésem szerint "a lőfegyver az útlevélkezelők alapfelszereléséhez tartozik. Ezért néhányuktól megkérdeztük, hogy azt milyen gyakran használják. Megtudtuk, hogy évente egy alkalommal van lőgyakorlat, amikor maximum 5 lőszert lehet kilőni. Aki az előírt minimumot kevesebb - például 3 - lövéssel is teljesíti, annak a fennmaradó lőszert - takarékossági okból - nem szabad kilőnie. Igaz, hogy aki a szintet öt lövéssel sem éri el,  addig próbálkozhat,  amíg  azt teljesíti. Olyan útlevélkezelővel is találkoztunk, aki - szabadságának időpontja miatt -  két éve nem volt lőgyakorlaton. A lőgyakorlattal összefüggésben szerzett információim alapján arra a következtetésre jutottam, hogy az a személy, aki jobb esetben évente - esetleg ritkábban - egyszer, maximum  5 vagy még ennél is kevesebb lőszert lőhet ki,  váratlan helyzetben nagyobb veszélyt jelent a  környezetére vagy önmagára, mint arra, akit vagy amit el akar találni. Figyelemmel arra, hogy az említett szintű lőgyakorlattal rendelkező személynek a fegyverét esetleg rendkívüli helyzetben, az útlevélkezelésre, illetve a csomagokra várakozó utasokkal tömött csarnokban kell használnia, az útlevélkezelők fegyverviselése aggályos".
	Jelentésemben megállapítottam, hogy "az útlevélkezelők - fegyverhasználati jártasságára figyelemmel - lőfegyverrel történő munkavégzése az utasoknak Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított  legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogát veszélyezteti".
	A feltárt alkotmányos visszásság megszüntetésére ajánlást tettem a belügyminiszternek, amelyben kezdeményeztem, hogy rendelje el a repülőtéren szolgálatot teljesítő útlevélkezelők lőfegyver nélküli munkavégzését.

A kiegészítő vizsgálatok megállapításai:
	2000. február 21-én kelt válaszlevelében a belügyminiszter azzal az indokkal utasította vissza az ajánlásomat, hogy a határőrség hivatásos állományú tagja, így az útlevélkezelő is a "határrendészeti feladatok ellátása során a Hőr. tv.-ben előírt esetekben és módon intézkedéseket és kényszerítő eszközöket is alkalmazhat. A határőr lőfegyver használatáról a Hőr. tv. 58. §-a rendelkezik".
	2000. március 17-én kelt kiegészítő jelentésemben felhívtam a belügyminiszter figyelmét arra, hogy a Hőr. tv. 58. § (1) bekezdése értelmében a határőr lőfegyver használata során - egyebek mellett - a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. tv. (a továbbiakban: Rtv.) 55-57. §-ában meghatározottak is irányadók. Az Rtv. 57. § (1) bekezdése szerint a tömegben, csoportosulásban lévő személlyel szemben csak kivételes esetben szabad lőfegyvert használni. A repülőtér tranzitvárójában tartózkodó személy jellemzően nem magányosan, hanem másokkal együtt van jelen, tehát vele szemben lehetőleg nem lőfegyvert kell használni". Az útlevélkezelők lőfegyverviselési jártasságára, a hatályos jogszabályok által rendelkezésre álló kényszerítő eszközökre, az útlevélkezelők lőfegyver viselését továbbra is aggályosnak tartottam, ezért a repülőtéren szolgálatot teljesítő útlevélkezelők lőfegyver nélküli munkavégzését kezdeményező ajánlásomat változatlanul fenntartottam.
	A fenntartott ajánlásomat a belügyminiszter 2000. április 27-én kelt válaszlevelében ismételten elutasította. A belügyminiszter az elutasító álláspontjának lényegét úgy foglalta össze, hogy az "útlevélkezelők lőfegyverviselését, illetve lőfegyverhasználatát törvények szabályozzák, amelyek alapfilozófiája az, hogy a rend és a biztonság fenntartásáért felelős személyek képesek legyenek személyes biztonságuk védelmére".
	Az említett állásponttal maradéktalanul egyetértek. Felhívom a figyelmet azonban arra, hogy csak olyan a személytől lehet elvárni, hogy a lőfegyverhasználat törvényi szabályait megtartsa és azokat helyesen alkalmazza, továbbá csak az a személy képes a saját és mások személyes biztonságát megvédeni, aki a lőfegyvert - mint eszközt - megbízhatóan tudja használni. Változatlanul fenntartom azt az álláspontomat, hogy az, aki jobb esetben évente - esetleg ritkábban - egyszer, maximum  5 vagy még ennél is kevesebb lőszert lőhet ki, az említett elvárásnak önhibáján kívül nem képes megfelelni.

	Miniszter Úr elutasító álláspontjának egyik konkrét indokaként arra hivatkozott, hogy az "útlevél ellenőrzés helyszínén a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóság beosztottjai nincsenek is jelen".
	Az „1971. évi 25. törvényerejű rendelettel kihirdetett, a Nemzetközi Polgári Repülésről szóló Chicagói Egyezmény - 1989. november 16-tól a szerződő tagállamok számára kötelező szabvánnyá vált - 17. számú függelékében előírt biztonsági követelmények maradéktalan teljesítése érdekében", a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóság feladatát és hatáskörét a 24/1990. (IX. 5.) BM. rendelet szabályozza.
	A 24/1990. (IX. 5.) BM. rendelet 2. § (1) bekezdése értelmében a repülőtér "nyilvános közforgalom számára megnyitott területeinek őrzése" és az említett területeken a közrend biztosítása, "a jegykezelési, a vámkezelési és a tranzit-területek fegyveres biztosítása", továbbá "a Magyar Köztársaság területére be nem léptetett utasok biztonságának tranzit-területen való biztosítása" is a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóság - nem pedig a határőrség - feladata.
	A 24/1990. (IX. 5.) BM. rendeletnek nincs olyan rendelkezése, amelynek alapján a repülőtér bármely területének - így pédául az útlevél ellenőrzés tranzitterületen lévő helyszínének - biztonságát nem a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóságnak kellene biztosítania. A  24/1990. (IX. 5.) BM. rendelet 2. § g) ponja alapján a repülőtéren bekövetkezett erőszakos cselekmény esetén az elsődleges intézkedések bevezetése, különösen: az elkövetőkkel való tárgyalások megkezdése és halaszthatatlan esetben a fegyveres beavatkozás úgyszintén a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóság feladatkörébe tartozik.
	Megjegyzem, hogy a határforgalmi kirendeltségeken hatályos szolgálati utasítás értelmében, amennyiben az útlevélkezelő a pultból - más néven útlevélkezelő fülke - eltávozik, a számítógépből köteles kilépni, az átléptető bélyegzőt magához venni, előbb a pult, majd a mellette lévő átjáró ajtaját kulcsra zárni és a kulcsot magánál tartani. Elgondolkodtató, hogy mennyiben tekinthető azonnalinak az a határőrségi - esetleg fegyveres - beavatkozás, amit a pultban szolgálatot teljesítő útlevélkezelő a rendkívüli esemény észlelésekor, a szolgálati utasításban megjelölt cselekmények végrehajtását követően képes foganatosítani. Elgondolkodtató az is, hogy az említett beavatkozást a vizsgálat során feltárt fegyverhasználai jártassággal rendelkező személynek egy olyan zárt térben kell végrehajtania, ahol utasok, azok kísérői, illetve a légitársaságok alkalmazottjaival tartózkodnak.
	A hivatkozott jogszabályi rendelkezések alapján sajnálattal kellett megállapítanom, hogy amennyiben a Repülőtéri Biztonsági Főigazgatóság beosztottjai az  útlevél ellenőrzés helyszínén nincsenek jelen, akkor a szervezet nem a feladat és hatásköréről szóló 24/1990. (IX. 5.) BM. rendeletben foglaltaknak megfelelően működik. 

	Az elutasító álláspont másik konkrét indoka az volt, hogy az útlevél ellenőrzés helyszínén csak az átkelőhelyen folyamatosan áthaladó utasok tartózkodnak, így ezen a helyen nem jellemző több személy csoportos tartózkodása.
	A Ferihegy Nemzetközi Repülőtéren működő határátkelőhely, a tranzitterület és a közösségi szállás működéséről, valamint a szolgálatot teljesítő határőrök élet és munkakörülményeiről szóló vizsgálatomról szóló jelentésemben utaltam arra, hogy a Határőrség országos parancsnokának 29/1999. parancsa értelmében a határforgalmi kirendeltségnek a határátkelőhelyen megjelenő utas iratait 30 percen belül meg kell vizsgálnia. 
	Az utasok torlódásakor, vagyis olyankor, ha olyan sok személy jelentkezik úti okmány vizsgálatra, hogy a határforgalmi kirendeltség a 30 perces időtartamot nem képes tartani, akkor "könnyítést" rendelnek el. Ilyenkor egyes utaskategóriák esetén a határregisztráció elmarad és a határőrök csak az úti okmányokat ellenőrzik. Egy-egy kirendeltség havonta átlagosan 10-15 alkalommal rendel el könnyítést, ami azt jelenti, hogy az utasok az átkelőhelyen nem tudnak folyamatosan áthaladni, vagyis ott csoportosan tartózkodnak.

	A fenntartott ajánlásom elutasítása kapcsán a belügyminiszter megjegyezte, hogy ismeretei szerint a repülőtéri tranzitváróban útlevélkezelő nem teljesít szolgálatot.
	Jelentésemben utaltam arra is, hogy a tranzitterületnek az utasok által használt része a légijármű ajtajától a zöld, illetve a piros vámfolyosó csarnokba nyíló kijárati ajtajáig terjed.  Az utasok a határátlépés feltételeinek vizsgálatáig a tranzitterületen tartózkodnak. A tranzitban  tartózkodó utas csak abban az esetben utazhat harmadik ország, vagy Magyarország más részei felé, ha azt a Határőrség engedélyezi.
	Az indulási oldalon dolgozó, vagyis a Magyarország területét elhagyni szándékozó személyek úti okmányainak ellenőrzését végző határőrök valóban a tranzitvárón kívül teljesítenek szolgálatot.
	Az úti okmányok ellenőrzésére váró érkező, a további légijáratok felszállására váró átszálló utasok a repülőtér épületeinek tranzitterületén, az utasvárókban tartózkodnak. A Budapestre érkező légijáratok utasainak okmányait vizsgáló határőrök is ezen a helyen, vagyis az érkezési oldal tranzitvárójában elhelyezett pultoknál ellenőrzik, hogy az átszálló utasok a továbbutazás, az érkező utasok pedig a magyarországi beutazás feltételeinek megfelelnek-e. A Magyarországra beutazó utasok a tranzitváróban kapják meg a csomagjaikat és a vám-és pénzügyőrség munkatársai is itt teljesítenek szolgálatot. 
	A leírtak alapján kénytelen vagyok cáfolni a belügyminiszter azon információját, hogy a repülőtér érkezési oldalának tranzitterületén működő utasváróban - más szóval érkező oldali tranzitváróban - útlevélkezelő ne teljesítene szolgálatot.

	Az emberi jogok érvényesülésének védelme szempontjából a lőfegyver nem  pusztán valamely foglalkozási ág gyakorlóinak - jelen esetben egy fegyveres testület tagjainak - szakmai rekvizítuma, még akkor sem, ha azt jellemzően ők birtokolják. A lőfegyverhasználat alapvető célja más testi épségének, egészségének esetleg életének veszélyeztetése, vagyis az egyén egyes alapvető emberi jogainak korlátozása.  Az említett oknál fogva a lőfegyverhasználat alkotmányossága szempontjából kiemelt jelentőséggel bírnak azok a személyi és jogszabályi garanciák, amelyek arra vonatkoznak, hogy kik jogosultak a lőfegyver birtokolására és azt milyen esetekben és körülmények között használhatják. A repülőtéren szolgálatot teljesítő útlevélkezelőknek a vizsgálatom során feltárt lőfegyverhasználati jártassága azért aggályos, mert a biztonságos eszközhasználat személyi feltételeit nem biztosítja. Álláspontom szerint attól a személytől, aki nem képes a fegyverét biztonságosan használni, a vonatkozó jogszabályi rendelkezések megfelelő értelmezését és betartását sem lehet elvárni.
	Az Alkotmány 8. § (1) bekezdése értelmében az alapvető emberi jogok - így az élethez, testi épséghez, egészséghez való jog - tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. Ez a kötelezettség az állami szervek által igénybe vehető intézkedések szempontjából azt jelenti, hogy alkalmazottjaik elsősorban azokat az alternatív kényszerítő eszközöket kötelesek alkalmazni, amelyek az említett alapvető jogok érvényesülését csak a legszükségesebb mértékben korlátozzák.  A repülőtéren tartózkodó civil személyek nagy számára, valamint az utasok kiszolgálására rendszeresített épületrészek zárt jellegére figyelemmel, rendkívüli helyzetben az itt szolgálatot teljesítő útlevélkezelőknek is inkább testi kényszert,  vagy a célszemély átmeneti "megbénítására" alkalmas vegyi eszközt - például könnygázt - nem  pedig lőfegyvert kell használniuk. Megjegyzem, hogy a gázspray jelenleg is az útlevélkezelők felszereléséhez tartozik.
	Figyelemmel arra, hogy  a repülőtéren szolgálatot teljesítő útlevélkezelők lőfegyver nélkül történő munkavégzését kezdeményező ajánlásomra, illetve fenntartott ajánlásomra adott válaszokból nem derült ki, hogy a tárca az utasoknak Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében biztosított  legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogát veszélyeztető helyzet megszüntetése céljából milyen intézkedéseket tett vagy tervez, ezért a belügyminiszter válaszát nem fogadom el. 

Ajánlás:
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 21. § (3) bekezdésére, illetve 20. § (4) bekezdésére figyelemmel ajánlást teszek a miniszterelnöknek arra, hogy intézkedjen a repülőtéren szolgálatot teljesítő útlevélkezelők lőfegyver nélkül történő munkavégzése érdekében.

Budapest, 2000. június 5.

Gönczöl Katalin