OBH 1170/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr. Pásztor Imre

A vizsgálat megindulása
	Panaszos hivatásos katonatiszt. Panaszában egyrészt sérelmezi, hogy a MK fegyveres erői Szolgálati Szabályzatának módosításáról és kiegészítéséről szóló 22/1997. (X. 3.) Kormányrendelet 70. §-ában meghatározottak szerint tilos a laktanyába bevinni, illetve tartani - többek között - rádiótelefont. Panaszának második része azt kifogásolja, hogy a megszűnt alakulatok miatt áthelyezésre került katonákat, munkába járásuk költségtérítésénél saját hibájukon kívül hátrányos helyzetbe hozták, mert a saját járművel közlekedők nem kapják meg azt a költségtérítést, amit a tömegközlekedést használók.

A vizsgálat lefolytatása
	1. A rádiótelefonokkal kapcsolatos rendelkezés sérteni látszik a tulajdonhoz, valamint az ahhoz kapcsolódó birtokláshoz és használathoz való alapvető jogot (Alkotmány 13. §). Ezért az országgyűlési biztos általános helyettese megkereste a HM közigazgatási államtitkárát, a következő kérdésekkel:
•	Mi indokolja a rádiótelefonok laktanyába való bevitelének tiltását? 
•	Fenn kívánják-e tartani ezt a tilalmat?
•	Nincs-e olyan, az abszolút tilalomhoz képest enyhébb korlátozás, (például tiltás helyett a honvédség anyagi felelősségének korlátozása) amely szintén alkalmas a kitűzött cél megvalósítására?
A közigazgatási államtitkár lényegében elutasító válasza kifejti a tiltás főbb indokait. Eszerint a Munka Törvénykönyve - a kártérítés szabályai között - felruházza a munkáltatót azzal a joggal, hogy a munkába járáshoz, illetve a munkavégzéshez nem szükséges dolgok bevitelét a munkahelyre, megtilthatja, korlátozhatja, feltételhez kötheti. Ehhez képest a hivatásos katona szolgálati viszonya önkéntes, hivatástudatot is feltételező különleges szolgálati viszony, melynek működését korlátok közötti szigorítások is jellemzik. A tilalom a több személy együttes tevékenységének zavartalanságát is hivatott biztosítani, figyelemmel arra, hogy a parancsnoknak ez is kötelessége.
	A hadköteles katonák a hivatásos állományhoz képest is speciális helyzetben vannak. Azonban a rádiótelefonok beviteli tilalma nem jelenti azt, hogy akadálya lenne az ő esetükben is a napi szóbeli érintkezésnek, mivel minden katonai objektumban van nyilvános telefon és a digitális központokon keresztül is biztosított az üzenetváltás.
	Végül arra hivatkozik a levél, hogy a polgári életben egy, az ombudsmani vizsgálat tárgyával ellentétes folyamat tapasztalható, mivel a rádiótelefonok használatának fokozatos tiltása jelenik meg pl. kórházakban, ügyfélszolgálatnál stb. A tilalom törlésének a laktanyák vonatkozásában előre nem látható következményei lehetnének bűnügyi, illetve nemzetbiztonsági szempontból, mivel lehetőséget biztosítana kiemelt bűncselekmények elkövetésére, ill. akadályozná a felderítést.
	Újabb megkeresésében az országgyűlési biztos általános helyettese kifejtette, hogy miért nem megnyugtató a HM ide vonatkozó álláspontja és ismét kérte annak megfontolását, hogy miként lehetne a tilalmat legalább részlegesen feloldani és differenciált szabályozást bevezetni.
	Ezt követően érkezett a HM közigazgatási államtitkárának legutóbbi, pozitív válasza. Eszerint a Magyar Honvédség parancsnoka, vezérkari főnök az elmúlt évben több alkalommal szabályozta a rádiótelefonok használatát. Többek között a 14/2000. (HK 6.) HM utasítás, majd az 56/1999. (IV. 2.) Korm. rendeletre figyelemmel a honvédelmi miniszter 18/2000. (HK 9.) számú utasítása szabályozta a rádiótelefonok használatának speciális eseteit. Az államtitkári válasz azzal zárul, hogy az életviszonyok változása és az országgyűlési biztos asszony vizsgálata eredményezte a fenti belső rendelkezések megalkotását, megszüntetve a rádiótelefonok szolgálati helyre való bevitelének teljes körű korlátozását.
	2. Az utazással kapcsolatos költségtérítés sérelmezett részével kapcsolatban az országgyűlési biztos általános helyettese a hátrányos megkülönböztetés veszélyére figyelemmel megkereste a Honvédelmi Minisztérium közigazgatási államtitkárát, a Gazdasági Minisztérium közigazgatási államtitkárát és a Pénzügyminisztérium közigazgatási államtitkárát. Előbbi rövidesen válaszolt és közölte, hogy az ügyet illetékességből a Szociális és Családügyi Minisztériumhoz továbbította.
	A Pénzügyminisztérium Jövedelemadók főosztálya vezetőjének válasza szerint a hatályos szabályozás nem érvényesít hátrányos megkülönböztetést, ezért alkotmányossági szempontból nem látják indokoltnak annak módosítását. Álláspontjukat lényegében azzal indokolta, hogy a költségtérítést igénylőnek módja van választani, hogy milyen közlekedési eszközt vesz igénybe a munkába járáshoz, ezért a ténylegesen fennálló térítési különbséget maga vállalja.
	Ezt követően érkezett meg a Gazdasági Minisztérium foglalkoztatáspolitikai helyettes államtitkárának ugyancsak nemleges válasza. A levél közli, hogy álláspontjukat egyeztették a Szociális és Családügyi Minisztérium helyettes államtitkárával, valamint a Közlekedési, Hírközlési és Vízügyi Minisztériummal és a Pénzügyminisztériummal.
Válaszában a helyettes államtitkár kifejti, hogy miért preferálják a tömegközlekedést a támogatás meghatározásánál, a saját járművel való közlekedéssel szemben. Ezen okok között hivatkozik az utak állapotára, azok megterheltségére, a beruházáshoz szükséges költségvetési támogatás hiányára és végül a környezetszennyezési mutatókra. Külön kitér a vasút és a közúti tömegközlekedés közötti megkülönböztetésre.
	Végül a panaszos számára egyedüli kedvező válasz a Honvédelmi Minisztérium közigazgatási államtitkárától érkezett, aki közölte, hogy a munkába járással kapcsolatos utazási költségek térítését 1998. november hó 1-jétől a 60/1998. (HK 19.) HM utasítással módosított 34/1998. (HK 11.) HM utasítás szabályozza. Így ettől az időponttól a panaszos munkába járási költségei is Volán díjszabással kerülnek elszámolásra. Azt változatlanul elismeri a válasz is, hogy eddig valóban csak 3 Ft/km elszámolásra volt lehetőség saját gépjármű használata esetén. Mindezek alapján a panaszos beadványa okafogyottá vált.

A vizsgálat megállapításai
	1. A megkeresett minisztériumok első válasza az elutasítás volt, melyet hatályos jogszabályokra hivatkozással indokoltak is. Utaltak közismert tényekre is, amely a mindennapi élet tapasztalataihoz tartoznak. Ilyen volt a munkakörülményekre való hivatkozás a rádiótelefonokkal kapcsolatban, valamint az, hogy egyes helyeken valóban megszigorították azok használatát, de nem a dolgozóknak, hanem az ügyfeleknek. Az utazási költségtérítésre vonatkozó álláspontjuknál a tömegközlekedés preferálása volt az alapvető érvük, kiegészítve azt a környezetszennyezésre utalással és a közutak ismert rossz állapotára hivatkozással.
	2. A rádiótelefonok használatával kapcsolatosan az idő megoldotta a kérdést, amennyiben a haderőfejlesztéssel kapcsolatos egész folyamat kikényszerítette a jogszabályok felülvizsgálatát, így került sor javaslatunk elfogadására. Eszerint szabályozott körülmények között engedélyezik a rádiótelefonok használatát a laktanyákban.
	3. Az utazási költségtérítéssel kapcsolatban ugyancsak jogszabály módosításra került sor, így kapja meg a panaszos az eddig 3 Ft/km helyett, a Volán tarifa szerinti költségtérítést.
	A vizsgálat eredményesnek bizonyult, ezért azt ajánlás nélkül lezárom.

Budapest, 2000. november 27.

Gönczöl Katalin