OBH 1133/1998.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó : dr. Garamvári Miklós

A vizsgálat megindítása

A Panaszos beadványában a személyi jövedelemadóról szóló, 1995. évi CXVII. törvény (a továbbiakban Szja tv) 38. §-ában foglalt rendelkezést kifogásolta.

Az ügyben a vizsgálatot 1998. június 23-án megindítottam.

Az érintett alkotmányos jog

Eljárásom során a következő alkotmányos jogok érvényesülését vizsgáltam az üggyel kapcsolatban:

1. A Magyar Köztársaság Alkotmányának 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.

2. A Magyar Köztársaság Alkotmányának  70/A. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
(2) Az embereknek az (1) bekezdés szerinti bármilyen hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.

A vizsgálat megállapításai

A panaszos által sérelmezet rendelkezés szerint az összevont adóalap adóját csökkenti az 1993. december 31-e után pénzintézettel megkötött szerződésben a lakáscélú felhasználásra felvett hitel adósaként szereplő magánszemély(ek) által az adóévben a tőke és a kamat, továbbá járulékos költség törlesztésére fordított, a pénzintézet által igazolt összegnek a 20 százaléka, de legfeljebb a vonatkozó szerződésben adósként szereplő magánszemélyek tekintetében együttvéve 35 ezer forint, azzal, hogy e rendelkezés alkalmazásában
a) a lakáscélú felhasználás fogalma alatt a szerződéskötéskor hatályban lévő személyi jövedelemadóról szóló törvényben foglalt rendelkezések szerinti meghatározást kell érteni;
b) a lakás-takarékpénztártól felvett hitelre fizetett törlesztés nem vehető figyelembe.

A fenti rendelkezést az 1996. évi LXXXIII. törvény iktatta be az Szja tv-be és az egységes jogalkalmazás érdekében csak a lakáscélú hiteltörlesztés kedvezményéhez kapcsolódó lakáscélú felhasználás fogalmát pontosította. 

A rendelkezés értelmében mindig a hitelszerződés megkötésekor érvényes jogszabályok szerinti lakáscélú felhasználás esetén jár az adókedvezmény. 
A hivatkozott rendelkezés a Panaszos szerint jelentős érdeksérelmet okoz az 1997. adóévre vonatkozó adóigazolások kiadása során.

Álláspontja szerint a probléma a lakáscélú hitel törlesztése után igénybe vehető adókedvezmény esetén akkor áll fenn, ha a szerződés megkötésére 1994. vagy 1995. évben került sor, és a hitel magánforgalmú lakásvásárlásra irányul.

Az Szja törvény gyakori változása miatt többször változott a lakáscélú felhasználás meghatározása miatt többször változott a lakáscélú felhasználás meghatározása. Az 1994. és 1995. évre vonatkozó Szja törvény nem tekinti lakáscélú felhasználásnak az ilyen ügyleteket. 

Azonban az 1996. évben hatályos Szja törvény megváltoztatta a lakáscélú felhasználás fogalmát, oly módon, hogy a meghatározáskor már nem tett különbséget a lakásvásárlás módjai között (nem különítette el a magánforgalmú vételt a szervezett keretek közötti (új) lakás vásárlásától. Ennek alapján az ilyen - akár 1994. vagy 1995. évben kötött - szerződésekre vonatkozóan az OTP Bank 1997. elején kiadta az adókedvezmény igénybevételére jogosító adóigazolásokat.

Az új, és jelenleg hatályos rendelkezés szerint lakáscélú felhasználás alatt a szerződéskötéskor hatályban lévő Szja törvényben foglalt rendelkezések szerinti meghatározást kell érteni. Ez oda vezet, hogy ilyen esetekben az OTP Banknak nem áll módjában az adókedvezmény igénybevételéhez igazolást kiadni, mivel az 1994. és 1995. évben hatályos Szja törvény nem tekintette a magánforgalmú lakásfelvételre felvett hitel törlesztését lakáscélú felhasználásnak. 

Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy "Az a kérdés, hogy a megkülönböztetés az alkotmányos határok között maradt-e, csakis a mindenkori szabályozás tárgyi és alanyi összefüggésében vizsgálható (...). Az egyenlőségnek az adott tényállás lényeges elemére nézve kell fennállnia. Ha azonban adott szabályozási koncepción belül eltérő szabályozás vonatkozik valamely csoportra, ez a megkülönböztetés tilalmába ütközik, kivéve ha az eltérésnek kellő súlyú alkotmányos indoka van.". Megállapította továbbá, hogy "Az alapjognak nem minősülő egyéb jogra vonatkozó, személyek közötti hátrányos megkülönböztetés vagy más korlátozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha a sérelem összefüggésben áll valamely alapjoggal, végső soron az emberi méltóság általános személyiségi jogával és a megkülönböztetésnek, illetve korlátozásnak nincs tárgyilagos mérleglés szerint ésszerű indoka, vagyis önkényes." (35/1994. (VI.24) AB. hat) ABH 1994, 200.

Az Alkotmánybíróság 61/1992. (XI. 20.) AB határozatában elvi éllel kifejtette álláspontját az adókedvezmények (mentességek) alkotmányos problémáival kapcsolatosan. Kimondta, hogy az Alkotmány 70/I. §-a az állampolgárok egyik alapvető kötelezettségeként rögzíti, hogy mindenki köteles jövedelmi és vagyoni viszonyainak megfelelően a közterhekhez hozzájárulni. E hozzájárulás módját és mértékét az adókról, az illetékekről, a vámokról stb. szóló törvények állapítják meg. Az említett törvények megalkotása során az Országgyűlés rendszerint kedvezményeket is nyújt a jogszabály címzettjeinek meghatározott köre számára, illetőleg bizonyos tevékenységfajtákra vagy árucikkekre. Amíg azonban a közterhekhez való hozzájárulás az állampolgároknak az Alkotmányból eredő alapvető kötelezettsége, addig a kötelezettség alóli mentesülésre vagy bizonyos mértékű kedvezményre senkinek sincs az Alkotmányon alapuló alanyi joga.
A mentességek és kedvezmények meghatározásánál a jogalkotót széleskörű mérlegelési jog illeti meg. Ennek gyakorlása során tekintettel lehet bizonyos, az Alkotmányban is nevesített jogokra – pl. az egészséges környezethez vagy a szociális biztonsághoz való jogra – de ezen túlmenően érvényre juttathat az Alkotmányból közvetlenül le nem vezethető, esetenként rövid távra irányadó gazdaságpolitikai, életszínvonal-politikai, szociálpolitikai és egyéb célkitűzéseket. Ekként tehát, noha a jogalkotót a mentességek és kedvezmények megállapításánál is kötik az Alkotmányban meghatározott jogi korlátok, a jogalkotói mérlegelésnél nem a jogi, hanem az egyéb szempontok játsszák a meghatározó szerepet, s ebből eredően az esetleges helytelen, a társadalom érdekeivel ellentétes tartalmú mérlegelés is elsődlegesen politikai felelősséget von maga után.

A vonatkozó jogszabályok alapján megállapítható, hogy az 1995. december 31-ét követően kötött szerződések esetében minden lakásvásárlás beletartozik a lakásvásárlás fogalmába, tehát a hatályos rendelkezés nem tesz különbséget a régi és új lakásszerzés között. Az 1996. január 1-je előtt kötött hitelszerződések közül azokra, amelyeket 1994. január 1-je előtt kötöttek, kedvezmény nem érvényesíthető. Ennek indoka, hogy a kedvezmény beiktatásával a jogalkotó szándéka nem a fennálló hiteltartozások miatti szociális kiegyenlítés volt, hanem az, hogy az akkor rendkívül magas kamatterhek mérséklésével (a kedvezmény révén) előmozdítsa új lakások építését.

Az 1994-ben és 1995-ben megkötött szerződések esetében a szerződő fél annak tudatában vehette fel a lakáscélú hitelt, hogy a kedvezményt csak az új lakás vásárlása, építése esetében érvényesíthet. Amikor az 1996. évben a kedvezmény már kiterjedt a régi lakások vásárlásához felvett hitelekre is, az a törvény hatályba léptető rendelkezéséből következően csak a bevezetést követően keletkezett szerződésekre vonatkozik, de az 1994-95-ben kötött szerződésekre nem. Az adópolitikai szándék ebben az esetben sem a már fennálló lakáshitel-szerződések visszamenőleges kedvezményezése volt, hanem az, hogy a bevezetést követően a kedvezmény már nem csak az új lakásszerzést, hanem a lakásmobilitás serkentését is elősegítse. A szabályozásváltozások nem jelentették a szerzett jogok sérelmét, nem eredményeztek  kedvezményszűkítést és feltétel-szigorítást sem.

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló, 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 25. §-a szerint ha az országgyűlési biztos álláspontja szerint az alkotmányos jogokkal kapcsolatos visszásság valamely jogszabály vagy az állami irányítás egyéb jogi eszköze fölösleges, nem egyértelmű rendelkezésére, illetve az adott kérdés jogi szabályozásának hiányára (hiányosságára) vezethető vissza, a visszásság jövőbeni elkerülése érdekében javasolhatja a jogalkotásra, illetve az állami irányítás egyéb jogi eszköze kiadására jogosult szervnél a jogszabály (állami irányítás egyéb jogi eszköze) módosítását, hatályon kívül helyezését vagy kiadását.

Mindezek alapján megállapítottam, hogy a vizsgált alkotmányos jogokkal összefüggésben az országgyűlési biztos fellépését igénylő alkotmányos jogsértés nem történt.

Budapest, 1998. július 25.

Dr. Polt Péter