OBH 510/1998., OBH 10267/1997., OBH 2612/1999.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: Dr. Kristó Annamária
Dr. Szilágyi Júlia

Az eljárás megindulása:
I.	1997. decemberében állampolgári panasz (OBH 10267/1997.) érkezett Hivatalomhoz, amelyben a panaszos a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Addiktológiai Osztályának működését kifogásolta. 
A panaszos beadványában a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomásán tapasztalható embertelen állapotokat írta le. A beadványban előadottak szerint a betegek egy része a földön lévő matracokon fekszik, hiányos a ruházatuk, beszállításukkor és ellenkezés esetén tettleg bántalmazzák őket, a személyes holmijukat elveszik, amelyek egy része végleg el is tűnik. Korlátozzák a betegek mozgásszabadságát és elzárják őket a külvilágtól. Nem megfelelő az orvosi ellátás - különösen az egyéb betegségek kezelése és a gyógyszerezés. A betegeket emberi méltóságukban megalázzák.
II.	1998. január 13-án a Mai Nap "Kijózanító pokol" címmel riportot közölt több személlyel, akiket a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomásán kezeltek (OBH 510/1998.). A cikkben megszólaló női riportalanyok azt mondták el, hogy vagy eszméletlen állapotban kerültek az állomásra, vagy tiltakozásuk ellenére. Az állomáson levetkőztették és hiányos kórházi ruhába öltöztették őket. Aki ellenkezett, azt a férfiak kórtermében lévő, lepedővel letakart hálóságyba zárták. Az eszméletlenül beszállított betegek eszméletre térésük után több külsérelmi nyomot észleltek magukon. Napokig nem tudták hol vannak és mikor mehetnek el. Esetenként négy nap múlva engedték el a beteget. A hozzátartozóknak a betegek hollétéről és állapotáról a nővérek nem adtak felvilágosítást, legfeljebb hosszas könyörgés után. A hatágyas szobában tizenegyen voltak, néha ketten is osztoztak egy földön lévő matracon. A cikkben nyilatkozott az állomás egyik orvosa is, aki cáfolta, hogy bántanák a betegeket. Szerinte a sérülések még a beszállítás előtt vagy a beszállításkor keletkeznek, és az értékek sem ott tűnnek el. A hozzátartozóknak azért nem adnak felvilágosítást, hátha a beteg titkolni akarja hollétét. Kérésre azonban értesítik a rokonokat, letiltják a bankkártyát. A távozás időpontja mindig a beteg állapotától függ. Leghamarabb 24 óra múlva, legkésőbb nyolc nap elteltével lehetséges.
Ezt követően több újságban jelent meg hasonló tartalmú tudósítás.
III.	1999. júniusában (OBH 2612/1999.) újabb beadvány érkezett Hivatalomhoz, amelyben a panaszos ugyancsak a Jahn Ferenc Délpesti Kórházban elszenvedett bánásmódot panaszolta. A Hivatalomban szóban előterjesztettek szerint a panaszos társasági italozás következtében rosszul lett. A vendéglátó óvatosságból kihívta a mentőket. A panaszost a Jahn Ferenc Kórházba szállították, ahol röviddel érkezése után jobban lett. Meztelenre vetkőztették. Kérte, hogy engedjék haza. Az ápolók szidalmazták és tettleg bántalmazták. Klausztrofóbiája ellenére rácsos ágyba zárták. Daganatos betegsége következtében emlőműtéten esett át, ennek látható jelei sem tartották vissza az ápolókat a durva bánásmódtól.
A panaszos azt tapasztalta, hogy az osztályon másokkal is hasonló módon bánnak.
Mivel már az 1998. januárjában megjelent cikk is számos, az Alkotmányban foglalt jog sérelmének gyanúját vetette fel, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (2) bekezdésében kapott jogkörömben hivatalból vizsgálatot indítottam az ügyben és az OBH 510/1998. szám alatt együtt vizsgáltam a másik két (OBH 10267. és 2612/1999.) panaszt is. 
Tekintettel arra, hogy Hivatalomhoz egymást követően érkeztek a panaszok a Jahn Ferenc Dél-pesti Kórház Akut Addiktológiai Osztály és Detoxikáló Állomásának működésével kapcsolatban, ezért vizsgálatom során igyekeztem 1998-tól folyamatosan figyelemmel kísérni a panaszolt detoxikáló állomás működését.

Érintett alkotmányos jogok:
•	A tulajdonhoz való jog: "A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot." [Alkotmány 13. § (1)]
•	Az élethez és emberi méltósághoz való jog: "A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani." [Alkotmány 54. § (1)]
•	"Senkit nem lehet kínzásnak, kegyetlen, embertelen, megalázó elbánásnak vagy büntetésnek alávetni, és különösen tilos emberen a hozzájárulása nélkül orvosi vagy tudományos kísérletet végezni." [Alkotmány 54. § (2)]
•	A szabadsághoz és személyi biztonsághoz való jog: "A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani." [Alkotmány 55. § (1)]
•	A kérelemhez és panaszhoz való jog: "A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van arra, hogy egyedül vagy másokkal együttesen írásban kérelmet vagy panaszt terjesszen az illetékes állami szerv elé." [Alkotmány 64. §]
•	A legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog: "A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb színtű testi és lelki egészséghez." [Alkotmány 70/D. § (1)]
"Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és természetes környezet védelmével valósítja meg." [Alkotmány 70/D. § (2)]

Az ügy jogszabályi háttere (részletesen lásd a mellékletben)
•	1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről
•	1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
•	[1994. évi LXXXVII. törvény az egészségügyről szóló 1972. évi II. törvény módosításáról]
•	284/1997. (XII. 23.) Kormányrendelet a térítési díj ellenében igénybe vehető egyes egészségügyi szolgáltatások térítési díjáról
•	2/1988. (XII. 15.) BM-SZEM együttes rendelet az ittas személy kijózanító állomásra szállításáról
•	18/1998. (VI. 3.) NM rendelet a fertőző betegségek és a járványok megelőzése érdekében szükséges járványügyi intézkedésekről

Megállapított tényállás 
	A tényállást a következő dokumentumok alapján állítottuk össze: Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (ÁNTSZ) 1998. február 2-i jelentése a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomás és Akut Addiktológiai Osztályán folytatott vizsgálatáról, a Budapesti Addiktológiai Szakfelügyelet 1998. február 3-ai jelentése, az OBH 1999. július 21-ei és 2000. augusztus 8-ai helyszíni vizsgálatai és a Jahn Ferenc Délpesti Kórház pszichiátriai ügyekkel megbízott szakmai igazgató helyettesével folytatott konzultáció 2001. március 7-én, a Jahn Ferenc Délpesti Kórház főigazgatójának az osztály működési rendjéről kiadott rendelkezése (1998. július 31.), a XX. XXI. és XXIII. Kerületi Bíróság állásfoglalása, az ÁNTSZ és a Jahn Ferenc Délpesti Kórház közös, 1998. február 11-ei, vizsgálati jelentése és végül Dr. Veér András, az Országos Alkohológiai Intézet megbízott igazgatójának 1999. június 30-án kelt szakmai állásfoglalása. 
Tekintettel arra, hogy a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomásának működését nagymértékben befolyásolta, hogy időközben megnyitották a Főváros második kijózanító állomását a Nyirő Gyula Kórházban, vizsgálatunkat kiterjesztettük erre az intézményre is. Itt a helyszíni vizsgálatra 2000. augusztus 9-én (Kijózanító Állomás) és 14-én (Addiktológiai Osztály) került sor, valamint 2001. március 9-én egy további szakmai megbeszélés az addiktológia főorvosával.
Az időben két évet magában foglaló, és több intézmény közreműködésével létrejött vizsgálatok indokolják, hogy azokat összevontan, a kifogásolt témakörök szerinti bontásban ismertessük.

1. A betegek elhelyezése
A Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomása és Akut Addiktológiai Osztálya 1995-ben létesült az anyakórháztól több kilóméternyire lévő telephelyen. A felújított, földszintes épületben két osztály kapott helyet - egyrészt az érbetegek rehabilitációs osztálya (lényegében elfekvő), mely az aszfaltozott főútról nyílik, másrészt pedig az épület hátsó frontját elfoglaló detoxikáló, melynek főbejárata egy szilárd burkolattal nem rendelkező zsákutcából közelíthető meg. A lentebb részletezett tárgyi feltételek azonosak voltak mind az 1999-es, mind pedig a 2000-es helyszíni vizsgálat alkalmával.
Az osztály maga két részlegből áll - detoxikáló és akut addiktológia - összesen 28 ággyal. A két részleg elkülönülése csak elméleti, a gyakorlatban arról van szó csupán, hogy a három kórterem közül kettőt neveznek detoxikálónak egyet pedig addiktológiának. 
Az épületen és a belső kialakításon is látszik, hogy nemrégen történt meg a felújítás. A berendezés azonban kimondottan szegényes. Az ágyakon vagy egyáltalán nincs ágynemű, vagy egy lepedő jelképezi azt. A kórtermekben szekrény, asztal, székek nincsenek. A női kórterem 5 ágyas, a férfi hét ágyas. Az addiktólógiai kórterem 12 ágya műbőr huzatú kanapé, a másik kettőben vaságyak vannak. Mindhárom kórteremben található egy-egy hálóságy. Étkezésre, üldögélésre, vagy a látogatók fogadására szolgáló közös helyiség nincs.
Mindhárom kórteremhez fürdő-WC csatlakozik, melyek a kórtermekből nyílnak, azonban egyiknek sincs ajtaja, sőt a fürdőn belül a WC-nek sincs.
Az osztály felvételi irodája három helyiségből áll: a valódi felvételiből pulttal, a vizsgálóból és az innen nyíló, de ajtóval, függönnyel el nem választott fürdőszoba-WC-ből. Ez utóbbi rendeltetése az élősködővel fertőzöt személy fürdetése, tetvetlenítése, ruháinak bezsákolása. Mivel ruhatisztítási lehetőségük nincs, a fertőzött ruhaneműt megsemmisítik és adományokból származó ruhákba öltöztetik távozáskor a beteget. A kórtermekben jelzőcsengő nincs felszerelve. Az osztályhoz tartozik még az öt ágyas szubintenzív szoba is, ezt azonban nem rendeltetésének megfelelően használják. A benne lévő gépek közül csak a többcsatornás EKG-készülék és a nyákszívó működik. A többi - a sürgősségi ellátáshoz szükséges - gépi berendezés használaton kívül van.  
A betegek nemenkénti elkülönítését megvalósították. A zsúfoltság tekintetében azonban szélsőséges napi ingadozás tapasztalható. A detoxikáló állomásra felvett személyek több, mint fele kevesebb, mint 24 órát tartózkodik az osztályon. A távoztatás naponta a reggeli órákban történik. Az esti és éjszakai órákban gyakran kényszerülnek pótágyak felállítására, ami a földre helyezett matracokat jelent. A távoztatást követően pedig alig marad beteg az osztályon, jobbára csak az addiktológiát jelentő szobában fekszenek betegek (ez férfi kórterem). Összességében az ágykihasználás évek óta mindig 50% körüli, aminek az az oka, hogy a 24 óránál rövidebb ideig bent tartozkodók nem számítanak bele az ágykihasználtsági mutatóba.

A Nyirő Gyula Kórház Kijózanító Állomása az ottani addiktológiai osztály részlegeként működik, orvosai és egészségügyi személyzete azonos az osztályéval. Annak az épületnek a földszintjén található, ahol az első és második emeletet az addiktológia foglalja el. A földszinten az addiktológiától egy zárt ajtó választja el a kijózanítót. A kijózanító állomás tárgyi feltételei sokkal szegényesebbek, mint a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Akut Addiktológiai Osztály és Detoxikáló Állomáson. Itt egy korábbi nővérszoba szolgál felvételi irodaként, ahol az ittas személyeket fogadják és vizsgálják. Fürdetőt a folyosó végén - lepedővel elkerített sarokban - alakítottak ki. A fürdő egyetlen zuhanyrózsából és vízelfolyóból áll. Szükség esetén itt fürdetnek és tetvetlenítenek. Két kórterem alkotja a kijózanítót, melyek egyedüli berendezési tárgyai a műanyaggal bevont matracok. A női kórteremben öt matrac van, a férfi kórteremben pedig tíz (összesen 15 „ágy”). Ezeket felvétel esetén leteszik a földre és ágyneműt tesznek rá, napközben pedig fertőtlenítés után a falhoz támasztják. Mindkét kórteremben van egy-egy WC kagyló is (ülőke nélkül), melyet egy mellmagasságig érő csempézet fal-pillér választ el csupán a kórterem többi részétől. A kórtermek ajtaja éjjel-nappal kulcsra van zárva. Az ajtón olyan kukucskáló van, amelyen keresztűl egyenesen az ajtó nélküli WC-re lehet látni. Az ablakokon a rácson kívül törésgátló fólia. Bár tilos a dohányzás 2000. októberében mégis leégett a férfi kórterem - feltehetően az ablakon keresztül adták be az égő cigarettát.
	Összefoglalóan tehát az állapítható meg, hogy amíg a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomás és Akut Addiktológiai Osztályon a betegek elhelyezésére szolgáló kórtermek felszereltsége az egészségügyi ellátásban a még elfogadható legalsó szint határán mozog, addig a Nyírő Gyula Kórház Kijózanító Állomásán még ezt a szintet sem éri el. S bár a nemenkénti elkülönítés mind a két detoxikáló állomáson megvalósul, mindkét helyen sérül a bekerülő személyek emberi méltósághoz fűződő alkotmányos joga azzal, hogy egyik helyen sincs olyan mellékhelyiség, mely lehetővé tenné a minimális elkülönülést a tisztálkodó vagy szükségüket végző betegek számára.

2. A kezelési gyakorlat és annak szabályai
A Jahn Ferenc Délpesti Kórház Akut Addiktológiai Osztály és Detoxikáló Állomás működési rendjéről kiadott (1998. július 31.) főigazgatói utasítás az osztály feladatát a heveny alkohol intoxikációban szenvedő, valamint akut addiktológiai kezelést igénylő betegek ellátásában jelöli meg. Ennek a rövid és tömör meghatározásnak a bővebb tartalmát a Budapesti Addiktológiai Szakfelügyelet jelentéséből ismerhetjük meg, melynek értelmében: 
„Az osztály kettős feladatot lát el:
1. Detoxikáló Állomásként a törvényben (Tv. 36. § /1/ bek.) meghatározott feltételek mellett a rendőrség, illetve a mentők által beszállított személyt detoxikálja (kijózanítja) és a kijózanítás után legkésőbb 24 óra múlva elbocsátja.
2. Azokat a klienseket/pácienseket pedig akiknél a kijózanodás után életveszélyt jelentő, vagy jelenthető tüneteket észlelnek, átveszik az Akut Addiktológiai Osztály állományába és tovább obszerválják, gyógykezelik. Például, ha súlyos alkoholos cardiomiopathia (szívizomelfajulás) - hepatopathia (a májszövet zsíros és/vagy kötőszövetes elfajulása) dekompenzációs (működési elégtelenség) jeleit, predelírium, vagy delírium tüneteit észlelik, a keringés és a só-folyadék háztartás zavaraival, hypothermiát (lehűlés) stb., vagy olyan koponyaűrön belüli történésre utaló jeleket (commotio, contusio cerebri, subduralis haematoma, stb.), melyek feltétlenül orvosi megfigyelést, illetve kiegészítő vizsgálatok elvégzését teszik szükségessé.”
Tekintettel arra, hogy a fent idézett szakmai jelentést a kórház főigazgató helyettese is aláírta, valamint arra, hogy az osztályon még 1996-ban kialakítottak egy szubintenzív szobát, melynek felszerelése respirátor (lélegeztető gép), defibrillátor, nyákszívó, 6 csatornás EKG, infuziós pumpa volt, bizonyosra vehető, hogy a kórház vezetése teljesíthetőnek ítélte az idézet második pontjában felsorolt feladatok ellátását.
Ezzel szemben áll az osztályvezető főorvos és a később munkába állt belgyógyász-kardiológus főorvos véleménye, akik egybehangzóan úgy nyilatkoztak, hogy osztályukon a fenti - szoros megfigyelést és sürgősségi ellátást igénylő - veszélyeztető állapotban lévő betegek nem láthatók el. Az osztályvezető főorvos a fenti listát kiegészítette azon drogfüggő betegekkel, akiket detoxikálás céljából szintén az ő osztályukra szállít be a mentő. Arányuk az összes betegfelvételhez viszonyítva 3% körül mozog. 
Az osztály szubintenzív szobájában felszerelt életmentő berendezéseket szakember hiányában nem tudják működtetni. A szakemberhiány kettős: egyrészt hiányzik az aneszteziológiai szakorvos (napi 24 órában!), valamint a megfelelően képzett szakasszisztensek és ápolók is.
További nehézséget jelent a feltételezett sürgősségi ellátás területén a diagnosztikus háttér hiánya, illetve távolsága. Az osztály még kislaborral sem rendelkezik. Valamennyi vizsgálati anyagot naponta kell az anyakórházba szállítani. Ugyanez vonatkozik a betegekre is, ha röntgen-vizsgálatra vagy szakorvosi konzíliumra van szükség. Munkaidőben ezt a feladatot a kórház házi mentője látja el, ügyeleti időben azonban (délután 4 órától, reggel 8 óráig) az Országos Mentő Szolgálatot kell igénybe venni valamely sürgős vizsgálat elvégzéséhez. Ez annyit jelent, hogy a detoxikáló állomáson lévő beteg a sürgősségi ellátás és az ehhez szükséges vizsgálatok szempontjából pontosan olyan helyzetben van, mintha otthonából kellene elszállítani. Az osztály ügyeletese tehát kihívja a beteghez a mentőt (problémamentes esetben 10-15 perc), beviteti az anyakórházba a vizsgálatra (vizsgálattól függő az időtartam - néhány perctől, másfél-két óra), ott hívnak egy mentőt, amely visszaszállítja a beteget a detoxikálóba (újabb 30-35 perc), s ha szükséges az orvos áthelyezi - telefon, KÁNY, mentő (1-2 órától fél-egy nap). Mindez olyan késedelmet jelent, ami messze meghaladja a sürgősségi ellátásban elfogadott időhatárokat.
Dr. Veér András, az Országos Alkohológiai Intézet megbízott igazgatója, 1999-ben kelt szakvéleménye is egyértelműen leszögezi, hogy: „A heveny alkohol- és drogintoxikált személyek akut ellátása - minden toxikus állapothoz hasonlóan - egyértelműen sürgősségi feladat. ... A telepítést illetően alapvető követelmény, hogy a detoxikáló megfelelő infrastruktúrával ellátott kórházakban működjön, ...”.
A kórház szakmai igazgató helyettesétől kapott tájékoztatás szerint ők is azt tartanák a megnyugtató megoldásnak, ha a detoxikáló önálló részlegként a pszichiátriai osztályokat magában foglaló épület földszintjén lenne elhelyezve. Ez megoldást jelentene a sürgősségi ellátás, jelenleg hiányzó, feltételeinek a megteremtésében, valamint az ügyeleti rend kialakításában is. Pillanatnyilag ugyanis a kórház főépületéből kell ügyeletest kiküldeni a detoxikálóba, míg a javasolt megoldás esetén a pszichiátriai osztályokon ügyelő orvosok, egy főügyeletes és két úgynevezett oldal ügyeletes, látná el a detoxikálót is. A javasolt megoldásnak - a detoxikáló beköltöztetése a kórház pszichiátriai pavilonjába - egyedüli akadálya, hogy a kórház nem tudja finanszírozni az ehhez szükséges átalakításokat.
Megállapítható tehát, hogy a Detoxikáló Állomás sem tárgyi, sem pedig személyi feltételeit tekintve nem alkalmas arra, hogy veszélyeztető állapotban lévő betegek sürgősségi ellátását elvégezze. A helyzeten csak úgy lehetne változtatni, ha az osztály valóban beköltözne az anyakórházba, ahol a sürgősségi ellátás feltételei adottak, a meghirdetett „egy kórház-egy telephely” elvnek megfelelően.
	A sürgősségi ellátás nehézségeinek kérdésköréhez kapcsolódik a detoxikáló állomásra bekerülő HIV-pozitív, vagy AIDS-beteg drogosok ellátásának problémája. A főorvostól kapott tájékoztatás szerint a fertőzöttség ténye csak véletlen módon, alkalomszerűen derül ki. Az epidemiológiai adatok szerint a HIV-fertőzöttek 90%-a maga sem tudja, hogy fertőzött. Az ismert HIV-fertőzöttek száma országosan  400 körül van, és ennek körülbelül tízszerese azoknak a száma, akik fertőzöttek, de ez nem tudott róluk és/vagy ők maguk sem tudják.
Szintén az epidemiológiai kutatások mutatták ki, hogy a HIV-fertőzés szempontjából magas kockázati tényezőjű csoportok között első-második helyen szerepel a közös tűt, fecskendőt használó intravénás kábítószerélvezők rétege, vagyis azok a személyek, akik leginkább kerülnek detoxikálásra.
„A fertőző betegségek és a járványok megelőzése érdekében szükséges járványügyi intézkedésekről” szóló 18/1998. (VI. 3.) NM rendelet értelmében a HIV-fertőzés és az AIDS vonatkozásában „ ... a tünetmentes fertőzöttek általában ismeretlenek, ezért alapelv, hogy minden beteget vagy vizsgálatra kerülő személyt, valamint laboratóriumi vizsgálatra beküldött anyagot (vért, testváladékokat, szövetmintákat, stb.) ilyen szempontból potenciálisan fertőzöttnek kell minősíteni és a szükséges prevenciós fertőtlenítési tevékenységet is ennek megfelelő alapossággal, kiterjedéssel kell megszervezni és folyamatosan végezni.”
A detoxikálóban azonban a fertőzött személyek elkülönítésének nincsenek meg a tárgyi feltételei (elkülönítő helyiség), ezen felül hiányoznak a személyzet védelmét szolgáló munkavédelmi felszerelések is. A HIV-fertőzöttek szakszerű kezelését továbbképző tanfolyamon kellene oktatni a személyzetnek, ilyen tanfolyamot azonban a detoxikálóban még soha nem tartottak. Dr. Bánhegyi Dénes, a Fővárosi Szent László Kórház főorvosa, szakvéleményében (2000. március 20.) kifejtette, hogy: „A dolgozóknak ismerniük kell a HIV-fertőzés kockázatát, a kockázat csökkentésének módszereit, esetleges sérülés esetén az azonnali teendőket - sebellátás, gyógyszeres kezelés, stb. Ezekre fel kell készíteni őket, ajánlott, hogy egy kijelölt kolléga legyen felelős az infekció-kontrollért, aki a továbbképzés anyagát évente a szakmai ismeretek bővülésének megfelelően felújítja.”
	Összefoglalóan a detoxikáló állomáson szükséges lenne a rendeletben előírt munkavédelmi szabályok betartására, valamint a rendszeres oktatásra, ennek azonban mind a tárgyi, mind pedig a személyi feltételei hiányoznak. 
	Az osztályon kapott tájékoztatás szerint gondot jelent a véralkohol-szint vizsgálatának kérdése. A főorvos véleménye szerint ezen  vizsgálat elrendelésére csak a rendőrségnek, illetve a BRFK-nak van joga, az osztály orvosainak nincs. Ezért éjszakánként állomásoztatni kellene egy rendőrt a detoxikálóban, de a kerületi rendőrkapitányság létszámhiányra hivatkozva megtagadta a kérés teljesítését.
Az 1997. évi CLIV. törvény 129. és 130. §-a rendelkezik az orvos által alkalmazható vizsgálati és terápiás módszerekről. Ennek értelmében minden olyam módszer választható vagy alkalmazható, amely megfelel az orvostudomány mindenkori állásának, a beteg beleegyezését adja, és a beavatkozás kockázata kisebb, mint az elmaradás kockázata. Ez a két paragrafus nem nevesíti a véralkohol-vizsgálatot, de erre nincs is szükség - egyértelmű a jogszabály szövegéből, hogy diagnosztikus-gyógykezelési célból korlátozás nélkül (ill. a fenti korlátozásokkal) alkalmazható a véralkohol-szint meghatározás.
Más a helyzet a hatósági célú véralkohol-vizsgálattal. Ekkor a cél nem az ittas egyén gyógykezelése, hanem annak megállapítása, hogy a vérében található alkohol-szint meghaladja-e a kritikus értéket, így magatartása (például, hogy gépkocsit vezetett ittasan) megvalósít-e valamilyen büntetés alá eső tényállást. Ezért hatósági véralkohol-vizsgálatot csak hatósági személy (rendőr) rendelhet el.
A végkövetkeztetés pedig az, hogy a detoxikáló állomáson az ott dolgozó orvos minden korlátozás nélkül elrendelheti (akár ismételten is) a véralkohol-vizsgálatot, ha azt a kezelés szempontjából szükségesnek tartja, ha azonban a rendőrség kíváncsi a beszállított személy véralkohol-szintjére, akkor a vizsgálatot hivatalosan kérnie kell.

3. Az ellátás személyi feltételei 
A Jahn Ferenc Kórház Akut Addiktológiai Osztály és Detoxikáló Állomáson a munkát folyamatos munkaerő-hiány mellett látják el. 1999-ben a főorvoson kívül csak egy beosztott orvos volt az osztályon, az előírt négy helyet. A beosztott orvos tartós betegállománya miatt azonban a főorvos egyedül volt az osztályon és havi váltásban rendeltek ki egy-egy orvost az anyakórházból az osztályos orvosi teendők elvégzésére. Ez a helyzet jelentősen javult 2000-ben, mivel főállásban megkezdte munkáját az osztályon egy belgyógyász-kardiológus szakorvos főorvosi beosztásban. Az ápoló hiány is krónikusnak mondható. A 24 ápolói státuszból csak 12 betöltött folyamatosan, és különösen kevés az ideg-elme szakápoló. Műszakonként 4 ápoló van beosztva, közülük egy, a műszakvezető, a szakápoló. 
A nonstop adminisztrátori teendőket 4 adminisztrátor látja el. A napi 12-24 távoztatás óriási adminisztrációs terhet jelent. Ezért kórrajz és zárójelentés-minta készült, melyet „felülírnak”. Ez azt jelenti, hogy az előre gyártott, típus státuszokat átírják az adott betegnél észlelhető valós állapotnak megfelelően. Ez úgy történik, hogy a számítógépben benne lévő, előregyártott mintát az adminisztrátor az orvos diktálása nyomán átírja. A futószalagon (nem orvos által) történő kórrajz és zárójelentés-írás miatt ezen orvosi okmányok informatív értéke időnként megkérdőjelezhető, az esetleges hibák, tévedések miatt pedig fennáll a betegek legmagasabb testi és lelki egészséghez fűződő alkotmányos joga sérelmének közvetlen veszélye is.
	Az igen alacsony orvos és ápolói létszám mellett a felvételek száma 1997-ben 3594, 1998-ban 3660, 1999-ben 3536, 2000-ben pedig 2326 volt a Nyírő Gy. Kh. Kijózanító Állomásának 2000. február 1-i megindulása következtében. 2000-ben az összes felvett beteg közül 1380-at (59,3 %) „átvettek” a detoxikálóból az akut addiktológiára. Az átvételre azokban az esetekben került sor, amikor az ittas személynél olyan betegséget, vagy akut ellátást igénylő állapotot észleltek, mely szükségessé tette a további megfigyelést, vizsgálatokat és gyógykezelést. Ezek az „áthelyezések” azonban a kórház központi statisztikáiban nem jelennek meg, mivel a kórház központi telephelyén működik egy 72 ágyas addiktológiai osztály. Az „áthelyezés” tehát ebben az esetben azt jelenti csupán, hogy mindazokat, akiket 24 órán túl ápolnak a detoxikálóban, úgy tekintik, mint az addiktológiára áthelyezett betegeket. A 24 órán túl ápoltak magas számából nyilvánvaló, hogy a detoxikálóba kerülő ittas személyek több, mint felének valamilyen társult betegsége van, vagy jelentős sérülést szenvedett részegsége alatt. Például az 1997-es 3594 felvétel megoszlása - 2877 alkoholfüggőség és abúzus, 2803 belgyógyászati betegség, 1848 neuropszichiátriai szövődmény, 555 polytoxicománia, 37 alkoholos pszichózis - jól mutatja a kisérő betegségek többszörös előfordulását. Ha a fenti adatokat összevetjük a kórház más osztályára vagy más kórházba áthelyezésre került betegek számával - 1997-ben 27 (0,07%), 1998-ban 125 (0,35%), 1999-ben pedig 215 fő (0,6%) - akkor láthatjuk az ellátás egyik alapvető nehézségét, nevezeten azt, hogy a detoxikálóba kerülő, sokszor többszörös megbetegedésekben szenvedő, betegeket alig-alig lehet a reguláris egészségügyi ellátásba juttatni.
	A tárgyi és személyi feltételek szempontjából a Nyírő Gyula Kórház Kijózanító Állomása helyzete eltérő. A kijózanító és az addiktológiai osztály is a pavilonrendszerű kórház területén található, ami azt jelenti, hogy a kórház valamennyi diagnosztikus egysége percek alatt elérhető. Intenzív-szubintenzív részleg sem az addiktológián, sem a kijózanítón nincsen, de szükség esetén igénybe vehető a kórház intenzív osztálya. Mivel a kijózanító és az addiktológia teljes orvosi és ápolói személyzete közös, a kijózanítóban nincsen orvos hiány, és az orvosi ügyelet is megoldott. A kijózanító állomásnak saját ápoló személyzete van - műszakonként két személy. 2000. február (az osztály megnyitása) és december 31-e között 1434 felvétel volt a kijózanító állomáson. Itt senkit nem ápolnak 24 órán túl, mert akinél ez indokolt azt áthelyezik. A kapott tájékoztatás szerint itt is nagyon sok a hajléktalan és az olyan személy, akinél egy vagy több kisérő betegség is kimutatható. Felvételnél nem érvényesül semmilyen megkötöttség, az áthelyezések azonban a területi elv alapján történnek. Kimutatható az is - ugyanúgy, mint a Jahn Ferenc Délpesti Kórház esetében -, hogy a saját kórház más osztályai alig-alig fogadják a kijózanítóból a betegeket.

4. Kényszerítő eszközök alkalmazása
A több panaszban is szereplő hálós-ágy használat miatt a Jahn Ferenc Kórház Detoxikáló Állomásán alkalmazott kényszerítő eszközöket is vizsgáltuk. A kapott információ szerint ezek egyrészt az önveszélyes betegek védelmét, másrészt az alterált tudatállapotú betegek szökésének megelőzését, illetve a drogmentes környezet biztosítását szolgálják. A főorvos tájékoztatója szerint ezek alkalmazására olyankor kerül sor, amikor az erős alkoholos befolyásoltság állapotában lévő betegnél félő, hogy kárt tesz önmagában, vagy környezetében. Az ilyen betegek esetében ugyanis ellenjavallt nyugtatók adása, jobb megoldás a védő(hálós)ágy alkalmazása. A hálós-ágy alkalmazását orvos rendeli el, de csak szóban. Annak sem indokát, sem pedig tartamát nem rögzítik írásban. 
Az osztály ajtajai vasráccsal vannak megerősítve. Az átjáró állandóan zárva van, a bejárati ajtót napközben, miután a betegek többsége távozott az osztályról, nyitva tartják. A kórtermekben az ablakokon nincsen kilincs, így azok nem nyithatók. Ugyancsak kilincs nélküli a kórtermek ajtaja, ezeket éjszaka és napközben is kulccsal rázárják a betegekre. A hálós ágyakban lévő betegeket lakattal zárják be.
Az osztály egész területén tilos a dohányzás mindkét detoxikáló állomáson. Dohányzásra kijelölt hely nincs. Látogatók fogadására nincs lehetőség - ennek magyarázata nem egyértelmű. Egyrészt azzal érvelnek, hogy a betegek jogainak védelmében járnak el, amikor nem szívesen veszik, ha a rossz állapotban lévő beteget így látják hozzátartozói, másrészt azzal, hogy az addiktológiai osztályok alapszabályát tartják be a látogatási tilalommal, hiszen itt alapkövetelmény a teljesen drogmentes környezet biztosítása. A leírtak megfelelnek egy szigorú zárt pszichiátriai osztályon tapasztalható állapotoknak.
A Nyírő Gyula Kórház Kijózanító Állomásán csak kis mértékben eltérőek a körülmények. Van ugyan egy hálós ágy itt is, de az a fürdető részen áll a sarokban, pokrócok tárolására használják. A kijózanító itt is zárt ajtóval van elválasztva az osztály többi részétől és a szobákat még külön is kulcsra zárják napközben.  A tűz keletkezését azonban még így sem sikerült megelőzni.
	A fentiekkel összefüggésben vizsgálandó a 24 órán belül elbocsátott, és a 24 órán túl ápolt betegek jogi helyzetének különbsége is. A 24 órán belül elbocsátott személyek esetében - a Nyírő Gyula Kórház Kijózanító Állomásán valamennyi személyre ez vonatkozik, a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomáson pedig körülbelül a felvételre kerülők 50%-át jelenti - a hálós ágyak és a zárt ajtók alkalmazása a jelenlegi jogi szabályozás szerint nem kifogásolható, mert a 2/1988. (XII. 15.) BM-SZEM együttes rendelet 3. § (1) bekezdése értelmében „Ha a mentőszolgálat feladatkörében végzett szállítás, illetve a kijózanító állomáson folytatott kezelés alkalmával az ittas személy magatartása mások testi épségét, egészségét veszélyezteti, vele szemben elsősorban egészségügyi kényszerintézkedés alkalmazható.” Az Eütv. csak egyetlen helyen említi a kijózanító állomást, a 97. § (3) bekezdésében, amennyiben megállapítja, hogy „A közterületen vagy nyilvános helyen tartózkodó, magatehetelen ittas személyt a mentőszolgálat kijózanító állomásra szállítja. A beszállított személyt kijózanodásáig, de legfeljebb 24 órai időtartamra lehet a kijózanító állomáson visszatartani.” Orvos-szakmai szempontból a  detoxikálóban kifogásolható a megfelelő és folyamatos felügyelet hiánya is. Ezzel szemben áll az Eütv. X. fejezetének szigorú - garanciálisan kötött - szabályozása a pszichiátriai betegekkel szemben alkalmazható kényszerintézkedésekről. A fentiek alapján az az ellentmondásos következtetés adódik, hogy a pszichiátriai osztálynak nem minősülő detoxikáló állomáson különösebb szabályozás nélkül alkalmazható kényszerítő eszköz az oda szállított személyekkel szemben, míg a pszichiátriai osztályokon sokkal szogorúbb szabályokat kell követni ebben a tekintetben.
	A detoxikálásra akutan beszállított betegek - amennyiben a detoxikálás indikált - az 1959. évi IV. törvény  (Ptk.) 17. §-a értelmében cselekvőképtelennek tekinthetők, s így a kezelésbe történő beleegyezésüket vélelmezni kell. A feltisztult tudatállapotú, cselekvőképes beteg az alkoholelvonó kezelést minden korlátozás nélkül visszautasíthatja, ha sem mások életének és testi épségének védelme, sem maradandó egészségkárosodás veszélyének fennállása nem indokolja speciális szabályok alkalmazását [Eütv. 20. § (1) bekezdés]. Ennek értelmében ha a cselekvőképessé vált beteg visszautasítja a további kezelést, el kell engedni az osztályról. Ez az elv azonban a Jahn Ferenc Kórház Detoxikáló Állomása esetében csak a felvételre kerülők közel felénél érvényesül. A betegek másik fele az, akiket - különböző orvosi indokok alapján - tovább ápolnak, mint 24 óra.
	Mivel a detoxikáló állomás kifejezetten az akut intoxikációban szenvedő betegek rövidtávú kezelésére szolgál, ezért, ha a beteg 24 óra elteltével sem válik cselekvőképessé, tehát tudatállapota olyan mértékben zavart, hogy ügyei viteléhez szükséges belátási képessége teljes mértékben hiányzik (teljes mértékben képtelen helyzetét felmérni és ennek megfelelő döntést hozni), akkor jogszerűen nem tartható tovább az osztályon, kezdeményezni kell áthelyezését az állapotának megfelelő kórházi osztályra. A fenti szabály ellenére a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomáson és Akut Addiktológiai Osztályon a felvételre kerülők mintegy fele több, mint 24 óráig tartózkodik az osztályon. A 24 órán túl ápolt betegek több csoportba oszthatók, bár természetesen ezek között a kategóriák között átfedések vannak.
	Egyik nehézséget az a betegcsoport jelenti, akik 24 óra elteltével sem tisztulnak fel, s mégis el akarják hagyni az osztályt. Ebben az esetben ilyen értelmű nyilatkozatuk semmis, az osztályon mégsem tarthatók vissza. Tehát, az osztálynak az a gyakorlata, hogy betegeket akaratuk ellenére is az osztályon tartanak a beszállításukat követő harmadik-negyedik napig -például arra hivatkozva, hogy hátha olyan rejtett koponyasérülés áll fenn, melynek tünetei csak később mutatkoznak meg - jogi szempontból aggályos. Ezeknél a betegeknél az osztály azért kényszerül a jogszabályban megengedettnél hosszabb idejű megfigyelésre, mert áthelyezésük a betegség által indokolt osztályra igen nehézkes.
	A betegek másik csoportjánál, akiknél a zavart tudatállapot pszichiátriai betegség fennállására utal (az összes felvétel körülbelül 10 %-a), a pszichiátriai osztályos áthelyezés, illetve kezelésbe vétel okoz gondot. Az osztály orvosai kezdeményezhetik a pszichiátriai fekvőbeteg intézetbe történő szállítást. A pszichiátriai osztály azonban ragaszkodik ahhoz, hogy csak az ittas állapotból teljesen feltisztult betegeket helyezzék át, ezért az osztály arra kényszerül, hogy egyrészt igyekezzen a pszichésen zavart, és/vagy alkoholosan befolyásolt beteget rávenni a kezelés elfogadására, másrészt pedig az áthelyezésig próbálja meg osztályon tartani a beteget. Mint láttuk az osztályon tartást egyértelműen kusztodiális technikák alkalmazásával oldották meg, elsősorban a nagyfokú és krónikus ápoló hiány miatt. 
	A 24 órán túl ápolt betegek harmadik csoportját azok alkotják, akiknél valamilyen belgyógyászati, ideggyógyászati kísérő betegség és/vagy sérülés indokolja a tovább ápolást. Ők önként vállalják a kezelést, ezért esetükben a betegtájékoztatás módját és a beleegyző nyilatkozat tartalmát kell vizsgálni. Megállapítható tehát, hogy a 24 óránál hosszabb - maximum néhány napos - kezelésre, megfigyelésre a betegek jelentős részénél szükség van, bár erre jogszabályban lefektetett lehetőség nincsen biztosítva.
	Amint azt az ÁNTSZ jelentése is megállapította sok esetben a beteg számára nem világos és egyértelmű, hogy ő „áthelyezésre” került a detoxikálóból az addiktológiára. Pedig, ha a kezelés ideje meghaladja a 24 órát, akkor megszűnik annak térítéses jellege, vagyis nem kell megfizetni a mentőszállítás és detoxikálás költségeit. Másik következmény, hogy ettől kezdve a fekvőbeteg ellátás szabályai az irányadók, vagyis az addiktológiai részlegen (kórteremben) fekvő betegekre a továbbiakban az Eütv. II. fejezetében lefektetett szabályokat kell alkalmazni. Ezt a nehézséget - más megfogalmazásban azt a kérdést, hogy a detoxikáló és akut addiktológia pszichiátriai osztálynak számít-e  - a kórház vezetősége már évekkel korábban felismerte, és 1995-ben állásfoglalást kért ebben a kérdésben a Budapesti XX. XXI. és XXIII. Kerületi Bíróságtól. Dr. Harmincz Katalin elnökhelyettes válaszlevelében úgy foglalt állást, hogy: „ ... a kórház Akut Addiktológiai Osztálya nem minősül pszichiátriai osztálynak, így az ott ápolásban részesülő személyek nem tartoznak az 1994. évi LXXXVII. törvény hatálya alá.” [1994. évi LXXXVII. törvény az egészségügyről szóló 1972. évi II. törvény módosításáról] Gondot jelent azonban egyrészt, hogy az állásfoglalás nem tartalmaz indoklást, így az azt alkalmazó orvosok nem tudhatják milyen jogi érvek alapján alakította ki ezt a véleményét a bíróság, másrészt, hogy az állásfoglalás régi. Azóta az 1997. évi CLIV. törvény hatályon kívül helyezte az állásfoglalásban hivatkozott 1994. évi LXXXVII. törvényt Az Eütv. 188. § a) pontja értelmében pszichiátriai intézet: "... minden olyan egészségügyi szolgáltatást vagy azt is nyújtó intézmény, amely pszichiátriai betegek ellátását, továbbá felügyeletét, gondozását napi 24 órán át biztosítja, függetlenül az intézmény által nyújtott egyéb szolgáltatásoktól, fenntartójától és elnevezésétől". Hasonló meghatározást azonban sem az 1972. évi II. törvény az egészségügyről, sem pedig a fentebb idézett 1994. évi LXXXVII. törvény nem tartalmaz. Tehát az Eütv. hatályba lépése előtti jogi szabályozás nem nyitalkozik a detoxikálók besorolását illetően, az új Eütv. pedig nem szerepelteti a pszichiátriai fekvőbeteg intézmények felsorolásában ezeket. 
	A Budapesti Addiktológiai Szakfelügyelet jelentésében szintén a fenti bírói állásfoglalást idézi, és ennek megfelelően úgy véli, hogy felesleges a bírói felülvizsgálat lefolytatása, mivel az átlagos ápolási idő alig haladja meg a 3 napot, így a betegek túlnyomó többsége 8 napon belül távozik az osztályról. A Szakfelügyelet jelentésében azt is kifejti, hogy az ápolás, esetleges áthelyezés kérdésében az orvos él „orvosi döntési jogával”, melyre őt a BM-SZEM 2/1988. (XII. 15.) sz. rendelet 9. §-a felhatalmazza: „a kijózanító állomásról való elbocsátásról a vezető (ügyeletes) orvos dönt.” Ugyanezen rendelet 10. §-a értelmében pedig a kijózanító állomáson kezelt ittas személyt a vezető (ügyeletes) orvos az elbocsátás előtt megvizsgálja és szükség esetén a megfelelő kórházi osztályra áthelyezi. Amennyiben pedig sor kerül a pszichiátriai osztályra helyezésre ott kezdeményezik a pszichiátriai intézeti gyógykezelés elrendelését. Az osztály továbbá azért sem tekinthető pszichiátriai osztálynak, mert nincsenek meg a szakmai minimumfeltételek, amennyiben főállásban nem dolgozik pszichiáter az osztályon, továbbá műszakonként csak egy ideg-elme szakápoló dolgozik az előírt kettő helyett.
A fentieket összefoglalva azt találtuk, hogy a Jahn Ferenc Kórház Akut Addiktológiai Osztály és Detoxikáló Állomáson és a Nyírő Gyula Kórház Kijózanító Állomásán is éles ellentétben áll egymással az osztályokon tapasztalt kifejezett zárt osztályos jelleg, és az a jogszabályokból következő, valamint a szakmai állásfoglalásokban is rögzített azon álláspont, hogy a detoxikáló osztály nem pszichiátria. Ez az ellentmondás változatlanul feloldatlan.

5. Betegtájékoztatás
Mivel a detoxikálóba zavart tudatállapotú betegeket vesznek fel, felvételkor általában nem lehetséges a beteg részletes tájékoztatása, a gyógykezeléshez való beleegyezés beszerzése. A beteg tudatának feltisztulása után tájékoztatni kell őt a kórisméről, az elvégzett beavatkozásokról.
Az osztályon tapasztalt távoztatási gyakorlat alapján úgy tűnik, hogy az Eütv-ben foglalt alapelvek a betegtájékoztatásról egyáltalán nem, vagy nem kellő mértékben érvényesülnek. A helyszíni vizsgálat alkalmával azt tapasztaltuk a Jahn Ferenc Kórház Detoxikáló Állomásán, hogy a hálóingben lévő betegnek átadták a bezsákolt ruháit. Ezzel együtt 4-5 papírlapot tettek eléje, hogy azokat írja alá. Az ápolók nem tájékoztatták őt a dokumentumok tartalmáról. Ezeket a beteg nem olvasta el, csak aláírta azokat. Egyébként közöttük volt a felvételkor átvett személyes holmijainak a listája is. Az ápolók tájékoztatása szerint a betegek ezt az egy papírt el szokták olvasni aláírás előtt.
Rendelkezésünkre bocsátottak egy beleegyező nyilatkozat formulát, melyet akkor szoktak használni, ha a feltisztult tudatállapotú beteg vállalja a további alkoholelvonó kezelést. A nyilatkozat egyébként nem elégíti ki a jogszabály által támasztott követelményeket. Az Eütv. 13. § (2) bek. szerint ugyanis a beteg jogosult tájékoztatást kapni - többek között - az egészségi állapotáról, a javasolt vizsgálatokról, és a szükséges beavatkozásokról. Az osztályon alkalmazott űrlapon azonban csak a feltételezett diagnózisnál és a kórismézéshez szükséges vizsgálatoknál van lehetőség arra, hogy azt az orvos a beteg állapotának megfelelően kitöltse. A szükséges beavatkozásokról szóló tájékoztatást nem lehet rögzíteni az űrlapon, a beteg beleegyezését a meglehetősen sommás „a vizsgálatok eredményétől függően kerül sor a betegségem gyógyítását célzó orvosi intézkedésekre, a betegségmegállapító eljárásokhoz, az orvosi intézkedésekhez hozzájárulok” megfogalmazás helyettesíti. Ez garanciális szempontból kifogásolható, hiszen a beteg beleegyezését az adott beavatkozás elvégzéséhez nem dokumentálja, nem derül ki belőle, hogy a beteg mibe is egyezett bele.
A betegtájékoztatással összefüggő kérdés az osztály házirendje is. A detoxikálónak egyik kórházban sincs külön házirendje, ugyanazt használják, amit a kórházban általában. Kifüggesztett példányt nem láttunk, a betegek által aláíratott beleegyező nyilatkozaton sem szerepel utalás arra, hogy a házirendet a beteggel ismertették volna, noha az Eütv. 28. § szerint az egészségügyi szolgáltató köteles a beteget - egészségi állapotától függően - a felvételkor, illetőleg az ellátás előtt tájékoztatni az intézmény házirendjéről is.
Összefoglalóan az állapítható meg, hogy az osztályokon a betegtájékoztatás csak formális, a beleegyező nyilatkozat jogilag nem megfelelő, a házirend pedig nem hozzáférhető, és annak tartalmát nem ismertetik a betegekkel.

6. Vagyontárgyak, ruházat kezelésének módja
A betegek felvételekor mind a két  detoxikálóban értékleltárt vesznek fel, és ezt összefűzik a mentős értékleltárral. Az értékleltárt tanúként a mentősök és az osztály munkatársai írják alá. Független tanú nem biztosítható, mint ahogy a mentősök ellenőrzése is megvalósíthatatlan. A felvételnél sorszámot adnak a betegeknek és a névtelenek esetében a vagyonleltár is ennek a sorszámnak az alapján készül el. A mentősöktől átvett értékeket a leltárba vétel után páncélszekrényben, kulcsra zárt helyiségben tartják. Értékként kezelik a pénzt, az igazolványt, a kulcsokat, a protézist és a szemüveget, ezt névre szóló borítékba teszik és egy külön helyiségben elzárják. A betegekről levett ruhát egy zsákba teszik, és így zárják el. Ha tetves a ruha, akkor megsemmisítik, és adnak helyette a Máltai Szeretetszolgálattól kapott ruhát. A vagyontárgyak és a készpénz eltűnése állandó problémát jelent. Sok a feljelentés, mivel a kijózanodott páciens nem találja holmiját és az eltűnéssel rendszerint az osztály dolgozóit vagy mentősöket vádolja.
Megállapítható tehát, hogy a betegek vagyontárgyainak és ruháinak kezelése kínos precizitással és rendben történik, ezzel azonban nem előzhetők meg az eltűnések miatt bejelentett panaszok.  

7. Panaszok intézése
A betegek panaszairól az osztályon nem vezetnek nyilvántartást, a panaszosokat az igazgatósághoz irányítják. Leggyakoribb panasz, hogy nem lehet dohányozni, de ezen nem kívánnak változtatni, mert a zavart ittas betegek felgyújthatják az osztályt. Tény, hogy a Főváros másik detoxikáló állomásán a Nyirő Gyula Kórházban a megnyitást követően fél évvel egy beteg dohányzással felgyújtotta a matracot, így az osztályt a helyreállítás idejére újra be kellett zárni.
Az intézet vezetője a hozzá benyújtott panaszokat több esetben az Országos Alkohológiai Intézet bevonásával kivizsgáltatja és írásban válaszol a panaszosnak.
A panaszok intézése a jogszabályi előírásoknak megfelelően történik.

Összefoglalás
	A betegek elhelyezésével összefüggésben az állapítható meg összefoglalóan, hogy amíg a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomás és Akut Addiktológiai Osztályon a betegek elhelyezésére szolgáló kórtermek felszereltsége az egészségügyi ellátásban még elfogadható legalsó szint határán mozog, addig a Nyírő Gyula Kórház Kijózanító Állomásán nem éri el ezt a minimum-szintet sem. S bár a nemenkénti elkülönítés mind a két detoxikáló állomáson megvalósul, mindkét helyen sérül a bekerülő személyek emberi méltósághoz fűződő alkotmányos joga azzal, hogy egyik helyen sincs olyan mellékhelyiség, mely lehetővé tenné a minimális elkülönülést a tisztálkodó vagy szükségüket végző betegek számára.
	A sürgősségi ellátás tekintetében azt mondhatjuk, hogy a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Detoxikáló Állomása sem tárgyi, sem pedig személyi feltételeit tekintve nem alkalmas arra, hogy veszélyeztető állapotban lévő betegek sürgősségi ellátását végezze. A helyzeten csak úgy lehetne változtatni, ha az osztály valóban beköltözne az anyakórházba, ahol a sürgősségi ellátás feltételei megvannak. A Nyírő Gyula Kórház Kijózanító Állomása a kórház központi telephelyén belül működik, így a sürgősségi ellátás feltételei adottak.
	A vizsgálat megállapításai szerint ellentmondásban áll egymással a kijózanító állomások zárt osztályos jellege és az a tény, hogy ezek az osztályok nem minősülnek pszichiátriai osztálynak. Amíg a pszichiátriai osztályokon kezelt betegek jogait és a velük szemben alkalmazható kényszerítő eszközöket az Eütv. X. Fejezete részletesen szabályozza a megfelelő garanciális szabályok beiktatásával, addig a kijózanító állomásra szállított ittas személy esetében a 2/1988. (XII. 15.) BM-SZEM közös rendelet engedélyezi a kényszerítő eszközök alkalmazását anélkül, hogy bármilyen garanciális szabályt tartalmazna.
	Megállapítottam, hogy a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Akut Addiktológiai Osztály és Detoxikáló Állomáson a betegtájékoztatás csak formális, a beleegyező nyilatkozat jogilag nem megfelelő, a házirend pedig nem hozzáférhető, és annak tartalmát sem ismertetik a betegekkel.
	A Detoxikáló Állomáson felvételre kerülő drogbetegek között előforduló HIV-fertőzött vagy AIDS-beteg személyek megfelelő járványügyi kezelése és a többi beteg, valamint a személyzet fertőzéstől való megóvása érdekében felhívom a figyelmet arra, hogy fokozott figyelmet kell fordítani a 18/1998. (VI. 3.) NM rendeletben leírt munkavédelmi előírások betartására, valamint gondoskodni kell a rendszeres oktatásról.

Ajánlások
1.	Az Obtv. 20. § (1) bekezdésében foglalt jögkörömnél fogva ajánlom a Nyirő Gyula Kórház Főigazgatójának, hogy gondoskodjon az Addiktológiai Osztály épületében kialakított Kijózanító Állomás tárgyi feltételeinek megváltoztatásáról oly mértékben, hogy azok elérjék legalább az egészségügyi fekvőbeteg ellátás - külön jogszabályban meghatározott - minimális szintjét. Ezen belül gondosokodjon a külön helyiségben kialakított, fűthető fürdőszoba, valamint az ajtóval rendelkező WC-k kialakításáról is.
2.	Ajánlást teszek  a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Főigazgatójának, hogy tegyen lépéseket az Akut Addiktológiai Osztály és Detoxikáló Állomás beköltöztetésére a kórház központi telephelyére és ezzel egyidejüleg gondoskodjon arról, hogy az új telephelyen a mellékhelyiségek kialakítása megfeleljen az emberi méltóság megőrzése alkotmányos követményének.
3.	Mivel a fenti áthelyezés beruházást igényel a kórház részéről, ezért ajánlást teszek a fenntartó Budapest Főváros Főpolgármesterének, hogy vizsgálja meg a kórháznak nyújtható pénzbeli támogatás lehetőségeit.
4.	Az Igazságügyi Miniszternek azt ajánlom, hogy tekintse át a pszichiátriai osztályokra és a kijózanító állomásokra vonatkozó jogszabályokat, hogy a megfelelő módosítások után azok kellő garanciát nyújtsanak a kijózanítóba kerülő betegek személyiségi jogai érvényesülésének.
5.	Ajánlást teszek a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Főigazgatójának, hogy dolgoztasson ki egy, az osztály különleges jellegéhez igazodó házirendet. A betegtájékoztatást szolgáló beleegyező nyilatkozatot pedig dolgoztassa át olyan formában, hogy az megfeleljen a követelményeknek.
6.	Ajánlom továbbá a Jahn Ferenc Délpesti Kórház Akut Addiktológiai Osztály és Detoxikáló Állomás Főorvosának, hogy gondoskodjon a kidolgozott házirend kifüggesztéséről és arról, hogy annak tartalmát a betegek megismerjék, továbbá, hogy fordítson nagyobb figyelmet a megfelelő betegtájékoztatásra és arra, hogy az osztályon kiadott orvosi iratok (kórlap, zárójelentés) mindenben megfeleljenek az orvosszakmai követelményeknek. 
7.	Ajánlom mind a Jahn Ferenc Délpesti Kórház, mind pedig a Nyírő Gyula Kórház főigazgató főorvosainak, hogy intzékedjenek a HIV-fertőzőtt vagy AIDS-beteg páciensek kezelése során szükséges munkavédelmi előírások megtartásáról, és az oktatásról.

Budapest, 2001. április 19.

Dr. Gönczöl Katalin

Alkalmazott jogszabályok						1. sz. melléklet
•	1959. évi IV. törvény a Polgári Törvénykönyvről
"17. § Gondnokság alá helyezés nélkül is cselekvőképtelen az, aki olyan állapotban van,  hogy az ügyei viteléhez szükséges belátási képessége teljesen hiányzik.
18. § (1) A cselekvőképtelen személy jognyilatkozata semmis; nevében törvényes képviselője jár el."
•	1997. évi CLIV. törvény az egészségügyről
"6. § Minden betegnek joga van sürgős szükség esetén az életmentő, illetve a súlyos vagy maradandó egészségkárosodás megelőzését biztosító ellátáshoz, valamint fájdalmának csillapításához és szenvedéseinek csökkentéséhez.
7. § (1) Minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és megkülönböztetés nélküli egészségügyi ellátáshoz.
(2) Megfelelő az ellátás, ha az az adott egészségügyi szolgáltatásra vonatkozó szakmai és etikai szabályok, illetve irányelvek megtartásával történik.
(3) Folyamatosan hozzáférhető az ellátás, amennyiben az egészségügyi ellátórendszer működése napi 24 órán keresztül biztosítja annak igénybevehetőségét.
(4) Megkülönböztetés nélküli az ellátás, ha az egészségügyi szolgáltatás nyújtása során nem történik hátrányos megkülönböztetés a betegek között társadalmi helyzetük, politikai nézeteik, származásuk, nemzetiségük, vallásuk, nemük, szexuális irányultságuk, 	koruk, családi állapotuk, testi vagy értelmi fogyatékosságuk, képzettségük és minden 	más egyéb, az egészségi állapotukkal össze nem függő ok alapján."
9. § (1) Amennyiben a beteg az adott egészségügyi szolgáltatónál nem részesíthető az egészségi állapota által indokolt legrövidebb időn belül a szükséges ellátásban, tájékoztatni kell őt arról, hogy az adott ellátás mely egészségügyi szolgáltatónál biztosítható.
10. § (1) Az egészségügyi ellátás során a beteg emberi méltóságát tiszteletben kell tartani.
(2) A betegen - e törvény eltérő rendelkezésének hiányában - kizárólag az ellátásához szükséges beavatkozások végezhetők el.
(3) Az ellátás során a beteg jogainak gyakorlásában csak az egészségi állapota által indokolt ideig - törvényben meghatározott - mértékben és módon korlátozható.
(4) A beteg személyes szabadsága - ellátása során - fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerekkel vagy eljárásokkal kizárólag sürgős szükség esetén, illetőleg a beteg vagy mások élete, testi épsége és egészsége védelmében korlátozható. A beteg korlátozása nem lehet büntető jellegű, és csak addig tarthat, ameddig az elrendelés oka fennáll.
(5) Korlátozó módszerek vagy eljárások alkalmazását - ha e törvény kivételt nem tesz - a beteg kezelőorvosa rendeli el. A kezelőorvos az alkalmazást megelőzően, - amennyiben ez nem lehetséges az alkalmazás megkezdését követően a lehető legrövidebb időn belül - rögzíti az egészségügyi dokumentációban a korlátozó módszereket vagy eljárásokat, megjelölve azok indítékát és alkalmazásuk időtartamát. Állandó orvosi felügyelet hiányában - kivételesen indokolt esetben - ideiglenesen szakápoló is elrendelheti a korlátozást. A korlátozásról a kezelőorvost haladéktalanul értesíteni kell, akinek azt tizenhat órán belül írásban jóvá kell hagynia. Ennek hiányában a korlátozást meg kell szüntetni. Korlátozó módszerek és eljárások alkalmazása esetén a beteg állapotát és testi szükségleteit rendszeresen - a szakmai szabályoknak megfelelően - ellenőrizni kell. A beteg egészségügyi dokumentációjában az ellenőrzés tényét és eredményét fel kell tüntetni.
11. § (1) A (2)-(7) bekezdésekben foglalt jogokat a beteg a fekvőbeteg-gyógyintézetben meglévő feltételektől függően, betegtársai jogainak tiszteletben tartásával és a betegellátás zavartalanságát biztosítva gyakorolhatja. Ennek részletes szabályait - e jogok tartalmának korlátozása nélkül - a fekvőbeteg-gyógyintézet házirendje határozza meg. A házirend a (2)-(7) bekezdésekben foglaltakon túl további jogokat is megállapíthat.
(2) A beteg fekvőbeteg-gyógyintézeti elhelyezése során jogosult más személyekkel akár írásban, akár szóban kapcsolatot tartani, továbbá látogatókat fogadni. A beteg megtilthatja, hogy a gyógykezelésének tényét vagy a gyógykezelésével kapcsolatos egyéb információt más előtt feltárják. Ettől csak a gondozása érdekében, közeli hozzátartozója vagy a gondozására köteles személy kérésére lehet eltekinteni.
12. § (1) A betegnek joga van az egészségügyi intézményt elhagyni, amennyiben azzal mások testi épségét, egészségét nem veszélyezteti. E jog csak törvényben meghatározott esetekben korlátozható.
(5) Cselekvőképtelen beteg esetén az (1) bekezdés szerinti jog a törvényes képviselő egyetértésével gyakorolható.
13. § (1) A beteg jogosult a számára egyéniesített formában megadott teljes körű tájékoztatásra.
(2) A betegnek joga van arra, hogy részletes tájékoztatást kapjon
a) egészségi állapotáról, beleértve ennek orvosi megítélését is,
b) a javasolt vizsgálatokról, beavatkozásokról,
c) a javasolt vizsgálatok, beavatkozások elvégzésének, illetve elmaradásának lehetséges előnyeiről és kockázatairól,
d) a vizsgálatok, beavatkozások elvégzésének tervezett időpontjairól,
e) döntési jogáról a javasolt vizsgálatok, beavatkozások tekintetében,
f) a lehetséges alternatív eljárásokról, módszerekről,
g) az ellátás folyamatáról és várható kimeneteléről,
h) a további ellátásokról, valamint
i) a javasolt életmódról.
(3) A betegnek joga van a tájékoztatás során és azt követően további kérdezésre.
(4) A betegnek joga van megismerni ellátása során az egyes vizsgálatok, beavatkozások elvégzését követően azok eredményét, esetleges sikertelenségét, illetve a várttól eltérő eredményt és annak okait.
 (5) A cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes betegnek is joga van a korának és pszichés állapotának megfelelő tájékoztatáshoz.
(6) A betegnek joga van megismerni az ellátásában közvetlenül közreműködő személyek nevét, szakképesítését és beosztását.
(7) A tájékoztatáshoz fűződő jogok gyakorlásához szükséges feltételeket a fenntartó biztosítja.
(3) A tájékoztatás joga a beteget akkor is megilleti, ha beleegyezése egyébként nem feltétele a gyógykezelés megkezdésének.
15. § (1) A beteget megilleti az önrendelkezéshez való jog, amely kizárólag törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozható.
(2) Az önrendelkezési jog gyakorlása keretében a beteg szabadon döntheti el, hogy kíván-e egészségügyi ellátást igénybe venni, illetve annak során mely beavatkozások elvégzésébe egyezik bele, illetve melyeket utasít vissza, figyelembe véve a 20. §-ban előírt korlátozásokat.
(3) A betegnek joga van arra, hogy a kivizsgálását és kezelését érintő döntésekben részt vegyen. Az e törvényben foglalt kivételektől eltekintve bármely egészségügyi beavatkozás elvégzésének feltétele, hogy ahhoz a beteg megtévesztéstől, fenyegetéstől és kényszertől mentes, megfelelő tájékoztatáson alapuló beleegyezését (a továbbiakban: beleegyezését) adja.
(4) A beteg a (3) bekezdésben foglalt beleegyezését szóban, írásban vagy ráutaló magatartással megadhatja, kivéve, ha e törvény eltérően nem rendelkezik.
(5) Az egészségügyi ellátással kapcsolatos döntésekben a cselekvőképtelen, illetve korlátozottan cselekvőképes beteg véleményét a szakmailag lehetséges mértékig figyelembe kell venni abban az esetben is, ha a beleegyezés, illetve a visszautasítás jogát a (2) bekezdés szerinti személy gyakorolja.
17. § (1) A beteg beavatkozásokba történő beleegyezését vélelmezni kell, ha a beteg egészségi állapota következtében beleegyező nyilatkozat megtételére nem képes, és
a) a 16. § (1) bekezdés a) pontja szerinti személy nyilatkozatának beszerzése késedelemmel járna;
b) invazív beavatkozások esetén akkor, ha a 16. § (1) bekezdés a) pontja vagy a 16. § (2) bekezdése szerinti személy nyilatkozatának beszerzése késedelemmel járna és a beavatkozás késedelmes elvégzése a beteg egészségi állapotának súlyos vagy maradandó károsodásához vezetne.
(2) A beteg beleegyezésére nincs szükség abban az esetben, ha az adott beavatkozás vagy intézkedés elmaradása
a) mások - ideértve a 24. hetet betöltött magzatot is - egészségét vagy testi épségét súlyosan veszélyezteti, továbbá
b) ha - a 20-23. §-okra is figyelemmel - a beteg közvetlen életveszélyben van.
20. § (1) A cselekvőképes beteget - a (2)-(3) bekezdésekben foglaltakra tekintettel, illetőleg a (6) bekezdésben foglalt eset kivételével - megilleti az ellátás visszautasításának joga, kivéve, ha annak elmaradása mások életét vagy testi épségét veszélyeztetné.
(2) A beteg minden olyan ellátást, amelynek elmaradása esetén egészségi állapotában várhatóan súlyos vagy maradandó károsodás következne be, csak közokiratban vagy teljes bizonyító erejű magánokiratban, illetve írásképtelensége esetén két tanú együttes jelenlétében utasíthat vissza. Ez utóbbi esetben a visszautasítást az egészségügyi dokumentációban rögzíteni kell, amelyet a tanúk aláírásukkal hitelesítenek.
21. § (1) Cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes beteg esetén a 20. § (2) bekezdése szerinti ellátás nem utasítható vissza.
(3) A kezelőorvos a (2) bekezdésben foglalt kötelezettsége teljesítése érdekében - szükség esetén - igénybe veheti a rendőrhatóság közreműködését.
24. § (1) A beteg jogosult megismerni a róla készült egészségügyi dokumentációban szereplő adatait, illetve joga van ahhoz, hogy - a 135. §-ban foglaltak figyelembevételével - egészségügyi adatairól tájékoztatást kérjen.
 (2) Az egészségügyi dokumentációval az egészségügyi szolgáltató, az abban szereplő adattal a beteg rendelkezik.
(3) A beteg jogosult
a) a gyógykezeléssel összefüggő adatainak kezeléséről tájékoztatást kapni,
b) a rá vonatkozó egészségügyi adatokat megismerni,
c) az egészségügyi dokumentációba betekinteni, valamint azokról saját költségére másolatot kapni,
d) az egészségügyi intézményből történő elbocsátásakor zárójelentést (137. §) kapni,
e) egészségügyi adatairól indokolt célra - saját költségére - összefoglaló vagy kivonatos írásos véleményt kapni.
25. § (1) A beteg jogosult arra, hogy az egészségügyi ellátásában részt vevő személyek az ellátása során tudomásukra jutott egészségügyi és személyes adatait (a továbbiakban: orvosi titok) csak az arra jogosulttal közöljék, és azokat bizalmasan kezeljék.
(3) Az érintett beteg egészségügyi adatait annak hozzájárulása hiányában is közölni kell, amennyiben ezt
a) törvény elrendeli,
b) mások életének, testi épségének és egészségének védelme szükségessé teszi.
9. § (1) Amennyiben a beteg az adott egészségügyi szolgáltatónál nem részesíthető az egészségi állapota által indokolt legrövidebb időn belül a szükséges ellátásban, tájékoztatni kell őt arról, hogy az adott ellátás mely egészségügyi szolgáltatónál biztosítható.
10. § (1) Az egészségügyi ellátás során a beteg emberi méltóságát tiszteletben kell tartani.
(2) A betegen - e törvény eltérő rendelkezésének hiányában - kizárólag az ellátásához szükséges beavatkozások végezhetők el.
(3) Az ellátás során a beteg jogainak gyakorlásában csak az egészségi állapota által indokolt ideig - törvényben meghatározott - mértékben és módon korlátozható.
(4) A beteg személyes szabadsága - ellátása során - fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerekkel vagy eljárásokkal kizárólag sürgős szükség esetén, illetőleg a beteg vagy mások élete, testi épsége és egészsége védelmében korlátozható. A beteg korlátozása nem lehet büntető jellegű, és csak addig tarthat, ameddig az elrendelés oka fennáll.
(5) Korlátozó módszerek vagy eljárások alkalmazását - ha e törvény kivételt nem tesz - a beteg kezelőorvosa rendeli el. A kezelőorvos az alkalmazást megelőzően, - amennyiben ez nem lehetséges az alkalmazás megkezdését követően a lehető legrövidebb időn belül - rögzíti az egészségügyi dokumentációban a korlátozó módszereket vagy eljárásokat, megjelölve azok indítékát és alkalmazásuk időtartamát. Állandó orvosi felügyelet hiányában - kivételesen indokolt esetben - ideiglenesen szakápoló is elrendelheti a korlátozást. A korlátozásról a kezelőorvost haladéktalanul értesíteni kell, akinek azt tizenhat órán belül írásban jóvá kell hagynia. Ennek hiányában a korlátozást meg kell szüntetni. Korlátozó módszerek és eljárások alkalmazása esetén a beteg állapotát és testi szükségleteit rendszeresen - a szakmai szabályoknak megfelelően - ellenőrizni kell. A beteg egészségügyi dokumentációjában az ellenőrzés tényét és eredményét fel kell tüntetni.
11. § (1) A (2)-(7) bekezdésekben foglalt jogokat a beteg a fekvőbeteg-gyógyintézetben meglévő feltételektől függően, betegtársai jogainak tiszteletben tartásával és a betegellátás zavartalanságát biztosítva gyakorolhatja. Ennek részletes szabályait - e jogok tartalmának korlátozása nélkül - a fekvőbeteg-gyógyintézet házirendje határozza meg. A házirend a (2)-(7) bekezdésekben foglaltakon túl további jogokat is megállapíthat.
(2) A beteg fekvőbeteg-gyógyintézeti elhelyezése során jogosult más személyekkel akár írásban, akár szóban kapcsolatot tartani, továbbá látogatókat fogadni. A beteg megtilthatja, hogy a gyógykezelésének tényét vagy a gyógykezelésével kapcsolatos egyéb információt más előtt feltárják. Ettől csak a gondozása érdekében, közeli hozzátartozója vagy a gondozására köteles személy kérésére lehet eltekinteni.
12. § (1) A betegnek joga van az egészségügyi intézményt elhagyni, amennyiben azzal mások testi épségét, egészségét nem veszélyezteti. E jog csak törvényben meghatározott esetekben korlátozható.
(5) Cselekvőképtelen beteg esetén az (1) bekezdés szerinti jog a törvényes képviselő egyetértésével gyakorolható.
13. § (1) A beteg jogosult a számára egyéniesített formában megadott teljes körű tájékoztatásra.
(2) A betegnek joga van arra, hogy részletes tájékoztatást kapjon
a) egészségi állapotáról, beleértve ennek orvosi megítélését is,
b) a javasolt vizsgálatokról, beavatkozásokról,
c) a javasolt vizsgálatok, beavatkozások elvégzésének, illetve elmaradásának lehetséges előnyeiről és kockázatairól,
d) a vizsgálatok, beavatkozások elvégzésének tervezett időpontjairól,
e) döntési jogáról a javasolt vizsgálatok, beavatkozások tekintetében,
f) a lehetséges alternatív eljárásokról, módszerekről,
g) az ellátás folyamatáról és várható kimeneteléről,
h) a további ellátásokról, valamint
i) a javasolt életmódról.
(3) A betegnek joga van a tájékoztatás során és azt követően további kérdezésre.
(4) A betegnek joga van megismerni ellátása során az egyes vizsgálatok, beavatkozások elvégzését követően azok eredményét, esetleges sikertelenségét, illetve a várttól eltérő eredményt és annak okait.
 (5) A cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes betegnek is joga van a korának és pszichés állapotának megfelelő tájékoztatáshoz.
(6) A betegnek joga van megismerni az ellátásában közvetlenül közreműködő személyek nevét, szakképesítését és beosztását.
(7) A tájékoztatáshoz fűződő jogok gyakorlásához szükséges feltételeket a fenntartó biztosítja.
(3) A tájékoztatás joga a beteget akkor is megilleti, ha beleegyezése egyébként nem feltétele a gyógykezelés megkezdésének.
15. § (1) A beteget megilleti az önrendelkezéshez való jog, amely kizárólag törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozható.
(2) Az önrendelkezési jog gyakorlása keretében a beteg szabadon döntheti el, hogy kíván-e egészségügyi ellátást igénybe venni, illetve annak során mely beavatkozások elvégzésébe egyezik bele, illetve melyeket utasít vissza, figyelembe véve a 20. §-ban előírt korlátozásokat.
(3) A betegnek joga van arra, hogy a kivizsgálását és kezelését érintő döntésekben részt vegyen. Az e törvényben foglalt kivételektől eltekintve bármely egészségügyi beavatkozás elvégzésének feltétele, hogy ahhoz a beteg megtévesztéstől, fenyegetéstől és kényszertől mentes, megfelelő tájékoztatáson alapuló beleegyezését (a továbbiakban: beleegyezését) adja.
(4) A beteg a (3) bekezdésben foglalt beleegyezését szóban, írásban vagy ráutaló magatartással megadhatja, kivéve, ha e törvény eltérően nem rendelkezik.
(5) Az egészségügyi ellátással kapcsolatos döntésekben a cselekvőképtelen, illetve korlátozottan cselekvőképes beteg véleményét a szakmailag lehetséges mértékig figyelembe kell venni abban az esetben is, ha a beleegyezés, illetve a visszautasítás jogát a (2) bekezdés szerinti személy gyakorolja.
17. § (1) A beteg beavatkozásokba történő beleegyezését vélelmezni kell, ha a beteg egészségi állapota következtében beleegyező nyilatkozat megtételére nem képes, és
a) a 16. § (1) bekezdés a) pontja szerinti személy nyilatkozatának beszerzése késedelemmel járna;
b) invazív beavatkozások esetén akkor, ha a 16. § (1) bekezdés a) pontja vagy a 16. § (2) bekezdése szerinti személy nyilatkozatának beszerzése késedelemmel járna és a beavatkozás késedelmes elvégzése a beteg egészségi állapotának súlyos vagy maradandó károsodásához vezetne.
(2) A beteg beleegyezésére nincs szükség abban az esetben, ha az adott beavatkozás vagy intézkedés elmaradása
a) mások - ideértve a 24. hetet betöltött magzatot is - egészségét vagy testi épségét súlyosan veszélyezteti, továbbá
b) ha - a 20-23. §-okra is figyelemmel - a beteg közvetlen életveszélyben van.
20. § (1) A cselekvőképes beteget - a (2)-(3) bekezdésekben foglaltakra tekintettel, illetőleg a (6) bekezdésben foglalt eset kivételével - megilleti az ellátás visszautasításának joga, kivéve, ha annak elmaradása mások életét vagy testi épségét veszélyeztetné.
(2) A beteg minden olyan ellátást, amelynek elmaradása esetén egészségi állapotában várhatóan súlyos vagy maradandó károsodás következne be, csak közokiratban vagy teljes bizonyító erejű magánokiratban, illetve írásképtelensége esetén két tanú együttes jelenlétében utasíthat vissza. Ez utóbbi esetben a visszautasítást az egészségügyi dokumentációban rögzíteni kell, amelyet a tanúk aláírásukkal hitelesítenek.
21. § (1) Cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes beteg esetén a 20. § (2) bekezdése szerinti ellátás nem utasítható vissza.
(3) A kezelőorvos a (2) bekezdésben foglalt kötelezettsége teljesítése érdekében - szükség esetén - igénybe veheti a rendőrhatóság közreműködését.
24. § (1) A beteg jogosult megismerni a róla készült egészségügyi dokumentációban szereplő adatait, illetve joga van ahhoz, hogy - a 135. §-ban foglaltak figyelembevételével - egészségügyi adatairól tájékoztatást kérjen.
 (2) Az egészségügyi dokumentációval az egészségügyi szolgáltató, az abban szereplő adattal a beteg rendelkezik.
(3) A beteg jogosult
a) a gyógykezeléssel összefüggő adatainak kezeléséről tájékoztatást kapni,
b) a rá vonatkozó egészségügyi adatokat megismerni,
c) az egészségügyi dokumentációba betekinteni, valamint azokról saját költségére másolatot kapni,
d) az egészségügyi intézményből történő elbocsátásakor zárójelentést (137. §) kapni,
e) egészségügyi adatairól indokolt célra - saját költségére - összefoglaló vagy kivonatos írásos véleményt kapni.
25. § (1) A beteg jogosult arra, hogy az egészségügyi ellátásában részt vevő személyek az ellátása során tudomásukra jutott egészségügyi és személyes adatait (a továbbiakban: orvosi titok) csak az arra jogosulttal közöljék, és azokat bizalmasan kezeljék.
(3) Az érintett beteg egészségügyi adatait annak hozzájárulása hiányában is közölni kell, amennyiben ezt
a) törvény elrendeli,
b) mások életének, testi épségének és egészségének védelme szükségessé teszi.
28. § Az egészségügyi szolgáltató köteles a beteget - egészségi állapotától függően - a felvételekor, illetőleg az ellátás előtt tájékoztatni a betegjogokról, azok érvényesítésének lehetőségeiről, illetve az intézmény házirendjéről. E rendelkezés megfelelően alkalmazandó az önrendelkezési jog gyakorlására jogosult egyéb személy vonatkozásában is.
29. § (1) A beteg jogosult az egészségügyi ellátással kapcsolatban az egészségügyi szolgáltatónál, illetve fenntartójánál panaszt tenni.
(2) Az egészségügyi szolgáltató, illetve a fenntartó köteles a panaszt kivizsgálni, és ennek eredményéről a beteget 10 munkanapon belül írásban tájékoztatni. A panaszjog gyakorlása nem érinti a betegnek azon jogát, hogy a külön jogszabályokban meghatározottak szerint - a panasz kivizsgálása érdekében - más szervekhez forduljon. Erre a körülményre a szolgáltató köteles a beteg figyelmét felhívni.
(3) A panasz kivizsgálásának részletes szabályait az egészségügyi szolgáltató belső szabályzatban rögzíti.
(4) A panaszokat nyilván kell tartani és a panasszal, illetve annak kivizsgálásával összefüggő iratokat 5 évig meg kell őrizni.

56. § (1) A járványügyi tevékenység célja a fertőző megbetegedések, a járványok megelőzése és leküzdése, valamint az emberi szervezet fertőző betegségekkel szembeni ellenállóképességének fokozása.
59. § (1) A járványügyi érdekből végzett szűrővizsgálat célja a fertőző megbetegedések korai felismerése, azok forrásainak felkutatása, valamint a fertőzés veszélyének elhárítása.
(2) Az egészségügyi miniszter rendeletben határozza meg azokat a fertőző betegségeket, amelyek megelőzése érdekében az egészségügyi hatóság
a) a lakosság egészének,
b) a lakosság egyes csoportjainak,
c) egy meghatározott terület lakosságának,
d) munkahelyi, család vagy más közösség tagjainak,
e) külföldről érkező személyeknek,
f) fertőző beteggel vagy fertőzöttekkel érintkezett személyeknek
kötelező szűrővizsgálatát rendelheti el.
63. § (1) A fertőzőképesség tartamára a betegséget észlelő orvos - a (2) bekezdésben foglalt megkülönböztetésnek megfelelően - a fertőző beteg elkülönítése iránt intézkedik.
(2) Az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott fertőző betegségben szenvedő személyt otthonában, tartózkodási helyén vagy fekvőbeteg-gyógyintézet fertőző osztályán, illetve kijelölt egészségügyi intézményben el kell különíteni. Egyes - az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott - fertőző betegségekben szenvedő személyt kizárólag fekvőbeteg-gyógyintézet fertőző osztályán, illetve kijelölt egészségügyi intézményben kell elkülöníteni, illetve gyógykezelni.
64. § (1) A fertőző beteget otthonában, illetve tartózkodási helyén akkor lehet elkülöníteni, ha
a) a beteg állapota ezt megengedi,
b) az elkülönítés feltételei biztosíthatók, és
c) a beteg, illetve törvényes képviselője vállalja, hogy az elkülönítés idejére a járványügyi rendelkezéseket megtartja.
(2) Fekvőbeteg-gyógyintézeti elkülönítés esetén a fertőző beteg intézeten belüli szabad mozgása, valamint kapcsolattartási joga korlátozható.
68. § (1) Kórokozó hordozó az a személy, aki szervezetében az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott fertőző betegség kórokozóját hordozza, és anélkül üríti szervezetéből, hogy maga a fertőző betegség bármely szakaszában lenne.
(2) Az egészségügyi hatóság a kórokozó hordozót a kórokozó hordozás időtartamára járványügyi ellenőrzés alá helyezheti.
(3) Az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott fertőző betegség esetén a kórokozó hordozó járványügyi ellenőrzés alá helyezése kötelező.
(4) Az egészségügyi hatóság (2)-(3) bekezdések alapján hozott határozata a jogorvoslatra tekintet nélkül azonnal végrehajtható.
69. § (1) A járványügyi ellenőrzés alá vont kórokozó hordozó - a fertőzés terjedési módjától függően - foglalkozása gyakorlásában, kapcsolattartási jogában és mozgási szabadságában korlátozható.
72. § (1) A fertőzőképesség tartama alatt - ha a betegség jellege indokolja - a fertőző beteg tartózkodási helyének, használati eszközeinek, ruhadarabjainak és váladékainak folyamatos fertőtlenítéséről vagy - szükség esetén - megsemmisítéséről a kezelőorvos intézkedik.
(2) A fertőzőképesség megszűnését, a fertőző beteg elszállítását vagy halálát követően a beteg ápolásának helyén és szükség esetén annak környékén zárófertőtlenítést kell végezni. A zárófertőtlenítést a kezelőorvos kezdeményezésére az egészségügyi hatóság rendeli el. Az egészségügyi hatóság zárófertőtlenítést elrendelő határozata a jogorvoslatra való tekintet nélkül azonnal végrehajtható.
56. § (1) A járványügyi tevékenység célja a fertőző megbetegedések, a járványok megelőzése és leküzdése, valamint az emberi szervezet fertőző betegségekkel szembeni ellenállóképességének fokozása.
59. § (1) A járványügyi érdekből végzett szűrővizsgálat célja a fertőző megbetegedések korai felismerése, azok forrásainak felkutatása, valamint a fertőzés veszélyének elhárítása.
(2) Az egészségügyi miniszter rendeletben határozza meg azokat a fertőző betegségeket, amelyek megelőzése érdekében az egészségügyi hatóság
a) a lakosság egészének,
b) a lakosság egyes csoportjainak,
c) egy meghatározott terület lakosságának,
d) munkahelyi, család vagy más közösség tagjainak,
e) külföldről érkező személyeknek,
f) fertőző beteggel vagy fertőzöttekkel érintkezett személyeknek
kötelező szűrővizsgálatát rendelheti el.
63. § (1) A fertőzőképesség tartamára a betegséget észlelő orvos - a (2) bekezdésben foglalt megkülönböztetésnek megfelelően - a fertőző beteg elkülönítése iránt intézkedik.
(2) Az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott fertőző betegségben szenvedő személyt otthonában, tartózkodási helyén vagy fekvőbeteg-gyógyintézet fertőző osztályán, illetve kijelölt egészségügyi intézményben el kell különíteni. Egyes - az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott - fertőző betegségekben szenvedő személyt kizárólag fekvőbeteg-gyógyintézet fertőző osztályán, illetve kijelölt egészségügyi intézményben kell elkülöníteni, illetve gyógykezelni.
64. § (1) A fertőző beteget otthonában, illetve tartózkodási helyén akkor lehet elkülöníteni, ha
a) a beteg állapota ezt megengedi,
b) az elkülönítés feltételei biztosíthatók, és
c) a beteg, illetve törvényes képviselője vállalja, hogy az elkülönítés idejére a járványügyi rendelkezéseket megtartja.
(2) Fekvőbeteg-gyógyintézeti elkülönítés esetén a fertőző beteg intézeten belüli szabad mozgása, valamint kapcsolattartási joga korlátozható.
68. § (1) Kórokozó hordozó az a személy, aki szervezetében az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott fertőző betegség kórokozóját hordozza, és anélkül üríti szervezetéből, hogy maga a fertőző betegség bármely szakaszában lenne.
(2) Az egészségügyi hatóság a kórokozó hordozót a kórokozó hordozás időtartamára járványügyi ellenőrzés alá helyezheti.
(3) Az egészségügyi miniszter rendeletében meghatározott fertőző betegség esetén a kórokozó hordozó járványügyi ellenőrzés alá helyezése kötelező.
(4) Az egészségügyi hatóság (2)-(3) bekezdések alapján hozott határozata a jogorvoslatra tekintet nélkül azonnal végrehajtható.
69. § (1) A járványügyi ellenőrzés alá vont kórokozó hordozó - a fertőzés terjedési módjától függően - foglalkozása gyakorlásában, kapcsolattartási jogában és mozgási szabadságában korlátozható.
72. § (1) A fertőzőképesség tartama alatt - ha a betegség jellege indokolja - a fertőző beteg tartózkodási helyének, használati eszközeinek, ruhadarabjainak és váladékainak folyamatos fertőtlenítéséről vagy - szükség esetén - megsemmisítéséről a kezelőorvos intézkedik.
(2) A fertőzőképesség megszűnését, a fertőző beteg elszállítását vagy halálát követően a beteg ápolásának helyén és szükség esetén annak környékén zárófertőtlenítést kell végezni. A zárófertőtlenítést a kezelőorvos kezdeményezésére az egészségügyi hatóság rendeli el. Az egészségügyi hatóság zárófertőtlenítést elrendelő határozata a jogorvoslatra való tekintet nélkül azonnal végrehajtható.
97. § (1) A betegszállítás célja, hogy az orvos rendelése alapján biztosítsa az egészségügyi ellátáshoz való hozzáférést abban az esetben, ha az egészségügyi ellátás elérhetősége másként nem biztosítható, így különösen, ha a beteg
 (3) A közterületen vagy nyilvános helyen tartózkodó, magatehetetlen ittas személyt a mentőszolgálat kijózanító állomásra szállítja. A beszállított személyt kijózanodásáig, de legfeljebb 24 órai időtartamra lehet a kijózanító állomáson visszatartani.
129. § (1) A kezelőorvos joga, hogy a tudományosan elfogadott vizsgálati és terápiás módszerek [119. § (3) bekezdés b) pontja] közül - a hatályos jogszabályok keretei között - szabadon válassza meg az adott esetben alkalmazandó, általa, illetve az ellátásban közreműködő személyek által ismert és gyakorolt, a rendelkezésre álló tárgyi és személyi feltételek mellett végezhető eljárást.
(2) A választott vizsgálati és terápiás módszer alkalmazhatóságának feltétele, hogy
a) ahhoz a beteg e törvény szabályai szerint beleegyezését adja, valamint
b) a beavatkozás kockázata kisebb legyen az alkalmazás elmaradásával járó kockázatnál, illetőleg a kockázat vállalására alapos ok legyen.

188. § E fejezet alkalmazásában
a) pszichiátriai intézet: minden olyan egészségügyi szolgáltatást vagy azt is nyújtó intézmény, amely pszichiátriai betegek ellátását, továbbá felügyeletét, gondozását napi 24 órán át biztosítja, függetlenül az intézmény által nyújtott egyéb szolgáltatásoktól, fenntartójától és elnevezésétől. A 189-195. § tekintetében pszichiátriai intézetnek minősül a pszichiátriai betegek járóbeteg-szakellátását végző pszichiátriai intézmény, a pszichiátriai betegek otthona, valamint rehabilitációs intézete is, ideértve az átmeneti intézményt és a közösségi pszichiátriai ellátást nyújtó intézetet is. A pszichiátriai betegek otthonára és rehabilitációs intézetére vonatkozó eltérő szabályokat külön jogszabály állapítja meg. Külön jogszabály tartalmazza a büntetőeljárás során elrendelt kényszergyógykezelést, ideiglenes kényszergyógykezelést és elmemegfigyelést végző szervre vonatkozó eltérő szabályokat;
b) veszélyeztető magatartás: a beteg - pszichés állapotának zavara következtében - saját vagy mások életére, testi épségére, egészségére jelentős veszélyt jelenthet és a megbetegedés jellegére tekintettel a sürgős intézeti gyógykezelésbe vétel nem indokolt;
c) közvetlen veszélyeztető magatartás: a beteg - pszichés állapotának akut zavara következtében - saját vagy mások életére, testi épségére, egészségére közvetlen és súlyos veszélyt jelent.
189. § (1) A pszichiátriai beteg személyiségi jogait egészségügyi ellátása során - helyzetére való tekintettel - fokozott védelemben kell részesíteni.
(2) A pszichiátriai betegnek a 6-25. § szerinti jogai - egészségügyi ellátása során - csak az e törvényben foglaltak szerint, a feltétlenül szükséges mértékben és ideig, továbbá - a 193. §-ban foglalt kivétellel - abban az esetben korlátozhatók, ha a beteg veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít. Az emberi méltósághoz való jog azonban ebben az esetben sem korlátozható.
191. § (1) A pszichiátriai beteg gyógykezeléshez való beleegyezésére az általános szabályok az irányadók (15-19. §). A 196. § b) és c) pontja alapján kezelt beteg esetében addig, ameddig a beteg veszélyeztető vagy közvetlenül veszélyeztető magatartást tanúsít, el lehet tekinteni a beteg beleegyezésétől, de a tájékoztatást ilyen esetben is a lehetőséghez képest meg kell kísérelni.
(3) A veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartás megszűnése után a beteget az általános szabályok szerint (13. §) részletesen tájékoztatni kell.
192. § (1) Személyes szabadságában bármely módon csak a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartású beteg korlátozható. A korlátozás csak addig tarthat, illetőleg olyan mértékű és jellegű lehet, amely a veszély elhárításához feltétlenül szükséges.
(2) A korlátozás elrendelésére és módjára a 10. § (4)-(5) bekezdése az irányadó. A korlátozásról az orvost haladéktalanul értesíteni kell, akinek 2 órán belül azt jóvá kell hagynia. Ennek hiányában a korlátozást haladéktalanul meg kell szüntetni.
197. § (1) A gyógykezelés akkor tekinthető önkéntesnek, ha abba a cselekvőképes beteg a pszichiátriai intézetbe történő felvétele előtt írásban beleegyezett.
(7) A cselekvőképes beteget kérelmére, a cselekvőképtelen, illetve korlátozottan cselekvőképes beteget a gyógykezelésbe vételét kérő személy kérelmére az intézetből el kell bocsátani.
•	[1994. évi LXXXVII. törvény az egészségügyről szóló 1972. évi II. törvény módosításáról]
Tv. 36. § (1) Azt az ittas személyt, aki bárhol garázdálkodik, vagy nyilvános helyen botrányt okoz, a rendőrség; a szálláson, lakáson kívül tartózkodó, magával tehetetlen személyt pedig a rendőrség, illetőleg a mentőszolgálat kijózanító állomásra szállíthatja.
(2) A beszállított személyt kijózanodásáig, de legfeljebb huszonnégy órai időtartamra lehet a kijózanító állomáson visszatartani.
•	284/1997. (XII. 23.) Kormányrendelet a térítési díj ellenében igénybe vehető egyes egészségügyi szolgáltatások térítési díjáról
A kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény (a továbbiakban: Ebtv.) 83. §-a (2) bekezdésének o) pontjában, valamint a társadalombiztosítás pénzügyi alapjai 1998. évi költségvetéséről szóló 1997. évi CLIII. törvény 61. §-ának (3) bekezdésében foglalt felhatalmazás alapján a Kormány egyes egészségügyi szolgáltatások térítési díjáról a következőket rendeli el:
1. § (4) Az állami és önkormányzati tulajdonban lévő egészségügyi szolgáltató által nyújtott szolgáltatás térítési díját - ha az intézmény a (6) bekezdésben foglaltak szerint másként nem rendelkezett - a számla alapján kiállított átutalási postautalványon kell befizetni. Egyéb egészségügyi szolgáltató esetén a részleges térítési díj befizetésének módját a szolgáltató határozza meg.

2. számú melléklet a 284/1997. (XII. 23.) Korm. rendelethez
A kötelező egészségbiztosítás ellátásai keretében igénybe nem vehető egyes egészségügyi szolgáltatások térítési díja
 6. 	 Részeg személy detoxikálása	 5000 Ft	
 7. 	 Részeg személy kijózanító állomásra mentővel történő szállítása	 600 Ft/km.	

•	2/1988. (XII. 15.) BM-SZEM együttes rendelet az ittas személy kijózanító állomásra szállításáról
1. § (1) A rendőrség szállítja kijózanító állomásra az ittas személyt, ha:
a) bárhol garázdálkodik, vagy nyilvános helyen botrányt okoz;
b) lakáson, szálláson kívül tartózkodik, járóképes és nem szorul egyéb egészségügyi ellátásra.
(2) A mentőszolgálat szállítja kijózanító állomásra a lakáson, szálláson kívül tartózkodó, magával tehetetlen, járóképtelen, vagy egészségügyi ellátásra szoruló ittas személyt.
(3) A mentőszolgálat az (1) bekezdés b) pontja szerinti ittas személyt is - előzetes rendőri intézkedés nélkül - a kijózanító állomásra szállíthatja, ha:
a) a bejelentés a mentőszolgálathoz érkezik;
b) az ittas személyt a mentőszolgálat észleli.
3. § (1) Ha a mentőszolgálat feladatkörében végzett szállítás, illetve a kijózanító állomáson folytatott kezelés alkalmával az ittas személy magatartása mások testi épségét, egészségét veszélyezteti, vele szemben elsősorban egészségügyi kényszerintézkedés alkalmazható. Ha az más módon nem lehetséges, a mentőszolgálat vagy a kijózanító állomás vezető (ügyeletes) orvosának felkérésére, az ittas személy megfékezéséhez a rendőrség segítséget nyújt.
6. § (1) Az ittas személyt a kijózanító állomás vezető (ügyeletes) orvosa átveszi, megvizsgálja, és ezt követően dönt a felvételről, az áthelyezésről vagy az elbocsátásról. Ha a kijózanító állomásra szállított személy állapota kórházi ápolást tesz szükségessé, akkor őt a megfelelő kórházi osztályra áthelyezi.
8. § A kijózanító állomásra felvett ittas személy ruházatát, használati tárgyait és a nála levő egyéb tárgyakat (pénzt, értéktárgyakat, iratokat stb.) a kijózanító állomás kijelölt alkalmazottja tanú jelenlétében megőrzésre átveszi, és az átvételről jegyzőkönyvet készít, amelyben feltünteti az ittas személy személyi adatait (név, születési hely és idő, anyja neve, lakóhelye), továbbá sérüléseit, panaszait, szállításával kapcsolatos adatokat (honnan történt és milyen gépjárművel a szállítás, a szállító járművet beszennyezte-e). A jegyzőkönyv két példányát a szállítást végző (mentőszolgálat, rendőr) részére azonnal, egy példányát pedig az ittas személynek az elbocsátásakor, illetőleg áthelyezésekor kell átadni. Az ittas személlyel szemben intézkedő személy tanúként nem alkalmazható.
9. § Az ittas személyt a kijózanodásig, de legfeljebb huszonnégy órai időtartamra lehet a kijózanító állomáson tartani. A kijózanító állomásról való elbocsátásról a vezető (ügyeletes) orvos dönt.
•	18/1998. (VI. 3.) NM rendelet a fertőző betegségek és a járványok megelőzése érdekében szükséges járványügyi intézkedésekről
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) 57. §-ának (2)-(3) bekezdésében, 59. §-ának (2)-(3) bekezdésében, 63. §-ának (2) bekezdésében, 65. §-ának (1) bekezdésében, 68. §-ának (1) és (3) bekezdésében, valamint 71. §-ának (1) bekezdésében foglalt felhatalmazás alapján a fertőző betegségek terjedésének megelőzése érdekében az alábbiakat rendelem el:
3. § (1) A fertőző betegségek megelőzésére és leküzdésére irányuló helyi egészségügyi tevékenység az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) területileg illetékes városi (fővárosi kerületi) intézete (a továbbiakban együtt: városi intézet), illetve megyei (fővárosi) intézete (a továbbiakban együtt: megyei intézet) hatáskörébe tartozik.
(2) Járványveszély esetén az ezt észlelő orvos köteles a fertőzés terjedésének meggátlása érdekében szükséges azonnali intézkedéseket megtenni, és a megtett intézkedésekről a városi intézetet haladéktalanul értesíteni.
14. § (1) A védőoltásra kötelezett személy köteles védőoltás, továbbá - ha a védőoltást megelőzően szűrővizsgálat, vagy azt követően a védőoltás eredményének ellenőrzése szükséges - szűrő-, illetőleg ellenőrző vizsgálat céljából a megjelölt helyen és időben megjelenni, és magát az oltásnak, illetőleg vizsgálatnak alávetni. A védőoltásra kötelezett kiskorú megjelenéséről törvényes képviselője gondoskodik.
17. § (1) A lakosság fertőző betegségekkel szembeni fogékonyságának megállapítása céljából az országos tisztifőorvos időszakonként az ország lakosságának egy részét vagy egészét reprezentáló szeroepidemiológiai vizsgálatot rendelhet el.
20. § (1) Az ellátást végző orvos, illetőleg a városi intézet felhívására - a nemi úton terjedő fertőző betegségek esetén az Országos Bőr- és Nemikórtani Intézet és a bőr- és nemibeteg-gondozó felhívására - a fertőző beteg és a kórokozó-hordozó környezetében (családi, munkahelyi vagy egyéb közösség) élő, velük érintkezett személyek, illetve azok, akiktől a beteg fertőződhetett, kötelesek magukat orvosi vizsgálatnak alávetni, a szükséges laboratóriumi vizsgálatokhoz anyagot adni vagy annak vételét lehetővé tenni.
(2) Azon fertőző betegségeket és fertőzéseket, melyek előfordulása esetén a beteg vagy a fertőzött személy környezetében (családi, munkahelyi, egyéb közösség) élők laboratóriumi szűrővizsgálata kötelező vagy igénybe vehető az 1. számú melléklet tartalmazza.
24. § (1) A véregységek (donációk) szűrővizsgálata kötelező lues, HIV1, HIV2, HBsAg és HCV fertőzöttség ellenőrzésének céljából, illetve külön jogszabályban foglalt esetben CMV fertőzöttség ellenőrzése céljából.
28. § (1) Az egyes fertőző betegségek tekintetében az elkülönítéssel kapcsolatos részletes rendelkezéseket az 1. számú melléklet tartalmazza.
(2) Azt a HIV-pozitív beteget, akinél vérzéses elváltozás, nyitott vagy drenált seb, exsudativ vagy fekélyes bőrelváltozás fordul elő, vagy incontinens és egyidejűleg pszichológiai zavarok észlelhetők, kijelölt fertőző osztályon kell elhelyezni.
(4) Az elkülönített fertőző beteg tartózkodására kijelölt helyiség(ek)be a betegen kívül csak ápolói és az illetékes egészségügyi személyzet léphet be. Az említett helyiségekből fertőtlenítés nélkül semmit nem szabad kivinni. Otthoni elkülönítés esetén meg kell tiltani a beteg lakásából (háztartásából) élelmiszerek, italok, élvezeti cikkek és általában olyan anyagok, tárgyak kivitelét, amelyek a fertőzés terjedését elősegíthetik.
29. § (1) Amennyiben az 1. számú melléklet az adott fertőző betegség tekintetében elrendeli, a fertőző beteggel érintkezett személyeket járványügyi megfigyelés alá kell helyezni.
30. § (1) Az 1. számú mellékletben meghatározott esetekben a kórokozó-hordozókat a fertőzőképesség (kórokozó-ürítés) időtartamára a városi intézet határozattal járványügyi ellenőrzés alá helyezi.
31. § (1) Az a személy, aki jogszabály által elrendelt kötelező előzetes vagy időszakos orvosi vizsgálaton nem vett részt, vagy az elvégzett vizsgálatok szerint fertőzőképesnek bizonyult, a külön jogszabályban meghatározott munkakörben nem alkalmazható, illetőleg ilyen tevékenységet nem végezhet.
(4) A HIV-pozitív, valamint a fertőzőképes krónikus hepatitis B és hepatitis C vírushordozó egészségügyi dolgozó nem tölthet be olyan munkakört, melyben expozícióra hajlamosító invazív beavatkozásokat végeznek. A fokozott expozíciós kockázattal járó beavatkozásokat a 2. számú melléklet tartalmazza.
35. § (3) A fertőtlenítés módszereit, a fertőtlenítőszerek felhasználását a rendelet 3. számú melléklete tartalmazza.
 (4) A fertőtlenítés szakmai irányelveit, az alkalmazható fertőtlenítőszereket és eljárásokat az OEK által időszakosan kiadott "Tájékoztató a fertőtlenítőszerekről és a fertőtlenítésről" artalmazza.

1. számú melléklet a 18/1998. (VI. 3.) NM rendelethez
Be- és kijelentésre kötelezett betegségek
- AIDS/HIV
AIDS (acquired immunodeficiency syndrome)
BNO10: B20-B24
HIV (humán immundeficiencia vírus) fertőzés, szerzett immunhiányos tünetcsoport
7. Teendők HIV-fertőzés, valamint AIDS diagnosztizálása esetén:
A) Teendők a HIV-fertőzött személlyel, illetve a AIDS beteggel:
a) Jelentés: Be- és kijelentésre kötelezett. A HIV-fertőzés és az AIDS személyazonosító adatok nélkül jelentendő be. A HIV-pozitív személy gondozó orvosa, illetve az AIDS-et diagnosztizáló orvos/halottkém a bejelentést személyazonosító adatok nélkül köteles megtenni az ÁNTSZ (fertőzés/megbetegedés helye szerint) illetékes városi intézetének, és az OEK Járványügyi osztályának. A személyazonosító adatokat a városi intézet kérésére a bejelentő köteles magadni.
b) Elkülönítés: A HIV-pozitív személyeket nem szükséges elkülöníteni. Azt a HIV-pozitív beteget azonban, akinél vérzéses elváltozás, nyitott vagy drenált seb, exsudatív vagy fekélyes bőrelváltozás fordul elő vagy incontinens és egyidejűleg pszichológiai zavarok észlelhetők, az Országos Pszichiátriai és Neurológiai Intézet fertőző osztályán kell elhelyezni.
d) A HIV-pozitív egészségügyi dolgozó nem tölthet be invazív beavatkozásokat is magába foglaló munkakört (lásd a 2. számú mellékletet).
e) Járványügyi laboratóriumi vizsgálat: Kötelező.
f) Fertőtlenítés: Folyamatos fertőtlenítés szükséges. Az AIDS-betegek vagy arra gyanús személyek, valamint a szubklinikus vagy tünetmentes HIV-ellenanyag pozitív egyének környezetében szükséges fertőtlenítéshez csak HIV-vírus inaktiváló hatású dezinficiens készítményeket szabad alkalmazni. A közvetlen módon terjedő fertőzést fertőtlenítéssel nem lehet megelőzni, dezinfekció a közvetett úton terjedő fertőzés útjának megszakítására alkalmas. Így a közvetett úton, a vérrel és testváladékokkal kontaminálódott eszközökkel, tárgyakkal, anyagokkal terjedő fertőzés azonban adekvát dezinfekciós eljárásokkal és a jelzett HIV inaktiváló effektusú fertőtlenítőszerekkel megelőzhető, a fertőzés útja megszakítható. Mivel a HIV a vérben és a különböző testváladékokban lehet jelen: az ezekkel a fertőző anyagokkal történő kontaminálódás lehetősége és egyben a fokozott fertőzési veszély a közvetlen betegellátásban, valamint a laboratóriumi és patológiai munka során e tevékenységet végző egészségügyi személyzetet különösen fenyegeti. Az ellátásra kerülő betegek között a tünetmentes fertőzöttek általában ismeretlenek, ezért alapelv, hogy minden beteget vagy vizsgálatra kerülő személyt, valamint laboratóriumi vizsgálatra beküldött anyagot (vért, testváladékokat, szövetmintákat stb.) ilyen szempontból potenciálisan fertőzöttnek kell minősíteni és a szükséges prevenciós fertőtlenítési tevékenységet is ennek megfelelő alapossággal, kiterjedéssel kell megszervezni és folyamatosan végezni.
c) Az egészségügyi dolgozók alábbiakban felsorolt expozíciója esetén minél hamarabb, lehetőleg 2 órán belül a Fővárosi Szent László Kórház Immunológai osztályával vagy az ÁNTSZ megyei intézetének epidemiológiai osztályával folytatott konzultáció alapján antiretrovirális kezelést kell kezdeni. A HIV-fertőzés kockázatával járó kiemelt expozíciók: fertőző anyag véletlen befecskendezése, HIV-kontaminált eszközzel szúrt seb vagy vágott sérülés, HIV-pozitív beteg artériájába vagy vénájába bekötött tűvel vagy kanüllel történt sérülés, nyálkahártya vagy nagyobb bőrterület tartós kontaminációja HIV-pozitív személy vérével, véres váladékával, liquorával, ondójával vagy hüvelyváladékával.
8. Megelőzés: A nosocomialis terjedés gátlása az egészségügyi dolgozók oktatásával, a vérrel, váladékkal szennyezett eszközök biztonságos kezelésével, fertőtlenítési, sterilizálási szabályok betartásával,..."

A fertőtlenítés módszerei
1. A folyamatos és a zárófertőtlenítés során fertőtlenítés céljára alkalmazhatók:
a) fizikai (mechanikus hatáson, sugárhatáson és a magas hő hatásán alapuló) eljárások,
b) vegyi (megfelelő fertőtlenítőszerek hatásán alapuló) eljárások,
c) fizikai és vegyi módszerek együttes alkalmazásán alapuló kombinált eljárások, amikor az egyes hatótényezők egymás hatását kölcsönösen fokozzák.

A fertőtlenítés végrehajtása kórházban és egyéb fekvőbeteg-ellátó intézményben
2. Kórházban a folyamatos zárófertőtlenítést az előírások értelemszerű alkalmazásával, de a kórházi körülmények és a helyi adottságok figyelembevételével kell végezni. Az eljárások, a módszerek megválasztása és végrehajtásuk módja tekintetében a kórházi higiénikus főorvosnak, illetőleg a megbízott higiénikus orvosnak (a továbbiakban: kórházi higiénikus) a Tájékoztató figyelembevételével adott szakmai útmutatása az irányadó. Különösen veszélyes fertőző betegségben (pl. cholera) szenvedő betegség esetében a folyamatos és a zárófertőtlenítést kórházban is szigorított formában kell elvégezni."