OBH 8342/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
A kapcsolodó iratok száma: 149; 186; 2122; 2180; 2696; 3059/1995;  és a 2798; 3253; 3449; 3693; 3807; 4747; 5033; 5175; 5217; 5528; 6168; 7091; 7402; 7870; 7928/1996. sz. ügyek;
Ügyintéző: dr. Kovács Zsolt

Az eljárás megindítása:

Az Országgyűlési Biztos Hivatalához beérkezett beadványokban igen sok panaszos kifogásolta a kényszerbérlők, és a bérbeadók köréből a kényszerbérletek felszámolásának elhúzódását, a kérdés jogi rendezetlenségét, és a törvényes jogaik csorbítását.

A kérelmekből az alkotmányos jogok sérelmének lehetősége feltételezhető volt, ezért annak megállapítására vizsgálatot indítottam, melyben a panaszosok ügyeit egyesítettem, és a továbbiakban a vizsgálatot hivatalból folytattam.

A tényállás

A  lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. tv. 85. § (1) szerint a lakás fekvése szerint illetékes önkormányzat köteles 1996. december 31-ig a kényszerbérlő részére önkormányzati cserelakás bérbeadását, vagy pénzbeli megváltás fizetését felajánlani. Azt, hogy ki tekinthető kényszerbérlőnek, a 62. § (3) bekezdése határozza meg. Az állampolgár tulajdonában álló lakásra – ideértve az államosított lakást is – 1953. április 1. napja előtt bármilyen jogcímen, illetőleg azt követően a lakásügyi hatóság kiutaló határozata alapján létrejött lakásbérlet minősül kényszerbérletnek.

A panaszosok beadványaiból, és a megkeresésemre adott önkormányzati válaszokból megállapítható, hogy az önkormányzatok többsége a törvényben megadott határidőn belül a kényszerbérletek kérdését nem tudja megoldani.

A II. világháborút követően kialakult lakáshiány megoldására az elhagyott lakások hasznosítása közérdek volt. Ilyen esetben a spontán lakásfoglalás, és a hatósági elhelyezés egyaránt előfordult. Az 1952. évi 4. tvr. alapján állami tulajdonba vett házingatlanokat, illetve személyi tulajdonban lévő lakásokat a 11/1953. (III. 24.) MT rendelet alapján hatósági kiutalással adták bérbe. Ezen ingatlanok közül sokat az 1957. évi 28. tvr. alapján a korábbi tulajdonosnak - lakottan - visszaadtak. A lakások bérére 1990-ig a tanácsi bérlakások bérével megegyező mértékű lakbér volt megállapítható, amelyből befolyó összeg az épület állagának fenntartására sem volt elegendő.

Az állam által az elmúlt évtizedekben igazságtalanul okozott károk megtérítésére vonatkozó társadalmi igény a kényszerbérletek kérdésének rendezését is felvetette. 1990. február 1-jétől a  személyi tulajdonú lakások bérbeadása során alkalmazható legmagasabb bérleti díj összegét a 13/1990.(I. 31.)MT rendelet az állami tulajdonú lakások bérének kétszeres összegében határozta meg, azzal a kitétellel, hogy 1992. január 1-jétől a szerződő felek szabad megállapodása határozza meg a lakbért. 

E rendelet volt hatályban 1993. XII. 31.-ig, annak ellenére, hogy 1991. január 1-jétől az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. tv. 7. § (1) bek. kötelezte az önkormányzatokat, hogy rendelettel szabályozzák az 1989. I. 1-je előtt magántulajdonú lakásra létrejött bérleti jogviszonyok esetén, az MT rendelet által felszabadított lakbéreket.

A lakbér megfizetésének támogatásáról szóló 19/1990.(I.31.)MT r.-t az Alkotmánybíróság az 5/1991. (II. 16.) AB határozatával alkotmánysértőnek minősítette, mert az a személyi tulajdonban lévő lakások bérlői számára nem biztosított egyenlő jogot a támogatások igénylésekor. A hatályon kívül helyezésre tekintettel kiadták a 97/1991. (VII. 23.) Korm. r.-t, amely az 1993. évi III. tv. hatályba lépéséig szabályozta a lakbérek támogatását. A törvény alapján állapítják meg a lakásfenntartási támogatás szabályait az önkormányzati rendeletek.

Egyes önkormányzatok a mindenkori önkormányzati lakások bérének kétszeres összegében maximálják - ma is - a magánszemély bérbeadó által igényelhető lakbért, más rendeletek tételesen állapították meg a lakbérek összegét. A lakásfenntartási támogatás feltételei és összege, azonban az esetek döntő többségében az önkormányzati lakbérekhez igazodnak és nem tudják kompenzálni a magántulajdonú lakás bérleti díjának, a korábbi önkormányzati lakások béréhez képest 5 -10 -szeres mértékű díj fizetésével járó terheit. Szerencsére vannak ezzel ellentétes példák is, ahol az önkormányzat külön rendeletben szabályozta a kényszerbérlőknek nyújtható lakásfenntartási támogatást, oly módon, hogy a megállapítható lakbért csak a hasonló lakások bérletének piaci értéke korlátozza. A kényszerbérlő a lakbére, és az önkormányzati lakások bére, vagy annak kétszerese közötti különbözet megtérítését kérheti támogatás címén, a kényszerbérlet felszámolásáig. Rászorultság esetén további lakásfenntartási támogatást is kérhet, az általános feltételek szerint. 

A kényszerbérletek felszámolása ügyében az önkormányzatok gyakorlata, és pénzügyi lehetőségei eltérőek, ezért a törvényi határidő közeledtével egyre nő a jogbizonytalanság.

Az  ügy jogi háttere:

A./ 1949. évi XX. tv.			A Magyar Köztársaság Alkotmánya 

B./ 1959. évi IV. tv. 			A Polgári Törvénykönyvről 

C./ 1990. évi LXV. tv	 		A helyi önkormányzatokról

D./ 1990. évi LXXXVII. tv.		Az árak megállapításáról

E./ 1993. évi III. tv.			A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról

F./ 1993. évi LXXVIII. tv.  		A lakások és helyiségek bérletére, valamint az 						elidegenítésükre  vonatkozó  egyes szabályokról

G./ 11/1992.(III. 5.) AB hat. 		A jogállamiság és jogbiztonság elvéről

H./ 5/1991. (II. 16.) AB hat. 		A lakbér megfizetésének támogatásáról

I. / BH1995. 153.  			A lakbér összegének bírósági módosításáról
Az érintett alkotmányos jogok:

A Magyar Köztársaság Alkotmánya 

2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.

9. § (1) Magyarország gazdasága olyan piacgazdaság, amelyben a köztulajdon és a magántulajdon egyenjogú és egyenlő védelemben részesül.
(2) A Magyar Köztársaság elismeri és támogatja a vállalkozás jogát és a gazdasági verseny szabadságát.

13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.

17. § A Magyar Köztársaság a rászorulókról kiterjedt szociális intézkedésekkel gondoskodik.

32/B. § (1) Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladata, hogy az alkotmányos jogokkal kapcsolatban tudomására jutott visszásságokat kivizsgálja vagy kivizsgáltassa, és orvoslásuk érdekében általános vagy egyedi intézkedéseket kezdeményezzen.

43. § (1) A helyi önkormányzatok alapjogai (44/A. §) egyenlőek. Az önkormányzatok kötelezettségei eltérőek lehetnek.
(2) A helyi önkormányzati jogokat és kötelezettségeket törvény határozza meg. Az önkormányzat hatáskörének jogszerű gyakorlása bírósági védelemben részesül, jogai védelmében az önkormányzat az Alkotmánybírósághoz fordulhat.

44/A. § (1) c./ A helyi képviselőtestület az önkormányzat törvényben meghatározott feladatainak ellátásához megfelelő saját bevételre jogosult, továbbá e feladatokkal arányban álló állami támogatásban részesül,
(2) A helyi képviselőtestület a feladatkörében rendeletet alkothat, amely nem lehet ellentétes a magasabb szintű jogszabállyal.

70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
(2) Az embereknek az (1) bekezdés szerinti bármilyen hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.
(3) A Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti.

70/E. § (1) A Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz; öregség, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibájukon kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén a megélhetésükhöz szükséges ellátásra jogosultak. (2) A Magyar Köztársaság az ellátáshoz való jogot a társadalombiztosítás útján és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.

70/I. § A Magyar Köztársaság minden állampolgára köteles jövedelmi és vagyoni viszonyainak megfelelően a közterhekhez hozzájárulni.

Az  alkalmazott jogszabályok:

1990. évi LXV. tv. a helyi önkormányzatokról 

16. § (1) A képviselő-testület a törvény által nem szabályozott helyi társadalmi viszonyok rendezésére, továbbá törvény felhatalmazása alapján, annak végrehajtására önkormányzati rendeletet alkot.

1990. évi LXXXVII. tv. az árak megállapításáról

7. § (1) A mellékletben felsorolt termékekre, szolgáltatásokra (a továbbiakban együtt: termék) az ott feltüntetett miniszter, illetve a helyi önkormányzat (a továbbiakban együtt: hatósági ár megállapítója) legmagasabb árat vagy legalacsonyabb árat (a továbbiakban együtt: hatósági ár) állapít meg.

8. § (1) A legmagasabb árat – a (2) bekezdésben szabályozott kivétellel – úgy kell megállapítani, hogy a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira és a működéséhez szükséges nyereségre fedezetet biztosítson, tekintettel az elvonásokra és a támogatásokra is.
(2) A továbbfeldolgozók vagy továbbértékesítők részére értékesített egyes energiahordozók ára a külpiaci árak szintjén is meghatározható.
(3) A legalacsonyabb árat úgy kell megállapítani, hogy az legalább a hatékonyan működő vállalkozó ráfordításaira fedezetet biztosítson, tekintettel az elvonásokra és támogatásokra is.

9. § (1) A hatósági ár megállapítása történhet tételesen vagy a hatósági ár kiszámítására vonatkozó előírásokkal. (2) A hatósági árat alkalmazási feltételeivel (pl. a minőség, a határidő, a szállítások ütemezése, a megrendelés nagysága, a teljesítés helye, a fizetési feltételek) együtt kell megállapítani.

10. § (1) A hatósági ár megállapítása – ideértve az áralkalmazási feltételeket is – hivatalból vagy az árat érvényesítő vállalkozó kérelmére történhet. Ez utóbbi esetben a kérelmező köteles a hatósági árra vonatkozó javaslatát a hatósági ár megállapítója részére egyidejűleg megküldeni. A hatósági ár megállapítója – mindkét esetben – további adatokat kérhet.
(2) A hatósági ár megállapítójának megkeresésére az országos gazdasági kamara tájékoztatást ad a kérelemmel érintett termékekkel, szolgáltatásokkal kapcsolatos forgalmi és árviszonyokról.
(3) A hatósági ár megállapítója a kérelem, illetve a kért adatok kézhezvételétől számított harminc napon belül köteles az ármegállapítást közzétenni vagy a kérelem elutasításáról a kérelmezőt értesíteni.

A törvény melléklete: Legmagasabb ár: B./ Szolgáltatások:

A hatósági ár megállapítója a települési önkormányzat képviselő-testülete: A magántulajdonban lévő lakásra 1989. I. 1-je előtt létrejött vagy azt folytató bérleti jogviszony keretében hasznosított lakás bére, ha arra a lakásra korábban kiköthető lakbér a kétszerese volt az állami tulajdonú lakás lakbérének.

1993. évi III. törvény a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról

25. § (3) A települési önkormányzat szociális rászorultság esetén – a szociális alapellátás keretében – a jogosult számára munkanélküliek jövedelempótló támogatását, lakásfenntartási támogatást, ápolási díjat, átmeneti segélyt állapít meg e törvényben, valamint az önkormányzat rendeletében meghatározott feltételek szerint (a továbbiakban: szociális rászorultságtól függő pénzbeli ellátások).

26. § A települési önkormányzat a rendeletében meghatározott módon és feltételek szerint a szociálisan rászorultak részére az e törvényben meghatározott pénzbeli ellátásokat kiegészítheti, valamint más pénzbeli támogatásokat is megállapíthat.

38. § (1) A települési önkormányzat lakásfenntartási támogatást nyújthat annak a családnak vagy személynek, aki a településen elismert minimális lakásnagyságot és minőséget meg nem haladó lakásban vagy nem lakás céljára szolgáló helyiségben lakik és lakás hasznosításából származó jövedelemmel nem rendelkezik.
(2) A lakásfenntartási támogatás megállapításának feltételeit, valamint a településen elismert minimális lakásnagyságot és minőséget a települési önkormányzat rendeletében határozza meg.
(3) Különösen indokolt a lakásfenntartási támogatás akkor, ha a lakásfenntartás indokolt költségei elérik vagy meghaladják az egy háztartásban élő közeli hozzátartozók és a lakásigény mértékének meghatározásánál figyelembe vett más személyek összjövedelmének 35%-át, és az egy főre jutó havi jövedelem nem haladja meg az öregségi nyugdíj mindenkori legkisebb összegének kétszeresét.
(4) A lakásfenntartási kiadások körében figyelembe kell venni a lakbért vagy albérleti díjat, a lakás célú pénzintézeti kölcsön törlesztőrészletét, a fűtés díját, illetve költségeit, a csatornahasználati díjat, a szemétszállítás költségeit, valamint az önkormányzat rendeletében meghatározott mértékig a villanyáram, a víz- és gázfogyasztás költségeit. Az önkormányzat rendeletében lakáskarbantartási költségek figyelembevételét is előírhatja.

39. § (1) Lakásfenntartási támogatás ugyanazon lakásra csak egy jogosultnak állapítható meg, függetlenül a lakásban élő személyek és háztartások számától.
(3) Ha az önkormányzat rendelete rövidebb időtartamot nem állapít meg, a támogatás egy naptári évre szól, és a támogatás iránti kérelmet évente meg kell újítani.
(4) A támogatás összegének – figyelembe véve az egyéb pénzbeli ellátásokat is – biztosítania kell a lakhatás feltételeinek megőrzését.

47. § (1) a./ A képviselő-testület döntése alapján pénzbeli ellátás helyett természetbeni szociális ellátás formájában nyújtható a lakásfenntartási támogatás;
(2) A pénzbeli ellátás helyett nyújtott természetbeni ellátás különösen az élelmiszer, a tankönyv, a tüzelősegély, a közüzemi díjak kifizetése, a gyermekintézmények térítési díjának kifizetése.

136. § (3) A lakbérekkel kapcsolatos állami hozzájárulásról és szociális támogatásokról szóló 46/1982. (X. 7.) MT r. alapján megállapított és jelenleg is folyósított szociális támogatást, a meghatározott feltételekkel tovább kell folyósítani.

138. § A helyi önkormányzat az e törvényben meghatározott rendeletalkotási kötelezettségének a törvény hatálybalépésétől számított hat hónapon belül köteles eleget tenni.

1959. évi IV. tv. a Polgári Törvénykönyvről 

241. § A bíróság módosíthatja a szerződést, ha a felek tartós jogviszonyában a szerződéskötést követően beállott körülmény folytán a szerződés valamelyik fél lényeges jogos érdekét sérti.

1993. évi LXXVIII. tv.    A lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó  egyes szabályokról:

34. § (1) Az önkormányzati lakások lakbérének mértékét és az önkormányzati lakbértámogatást önkormányzati rendelet állapítja meg.
(3) Az önkormányzati lakbértámogatás mértékét és feltételeit a bérlők vagyoni, jövedelmi, szociális és egyéb körülményeihez igazodóan kell megállapítani.
(4) Önkormányzati rendelet határozza meg az önkormányzati lakbértámogatásra való jogosultság megállapításának eljárási rendjét és a lakbértámogatás folyósításának módját.

62. § (1) Az önkormányzat, az állam tulajdonából az önkormányzat tulajdonába került lakóépületeinek (a bennük lévő lakások) elidegenítéséből származó, 1994. március 31. napját követően befolyó – az (5) bekezdés szerint csökkentett – teljes bevételét a számláját vezető pénzintézetnél elkülönített számlán köteles elhelyezni.
(3) Az önkormányzat az (1) és (2) bekezdésben említett bevételét csak a tulajdonában lévő lakóépületeinek (lakóépületrészeinek) felújítására és azzal együtt végzett korszerűsítésére (a továbbiakban együtt: felújítás), továbbá új lakás építésére, valamint az állampolgár tulajdonában álló lakásra – ideértve az államosított lakást is – 1953. április 1. napja előtt bármilyen jogcímen, illetőleg azt követően a lakásügyi hatóság kiutaló határozata alapján létrejött lakásbérlet (a továbbiakban együtt: kényszerbérlet) felszámolására használhatja fel.

85. § (1) A lakás fekvése szerint illetékes önkormányzat köteles 1996. december 31-ig a kényszerbérlő részére önkormányzati cserelakás bérbeadását felajánlani.
(2) Ha az önkormányzat a lakás bérbeadását a kényszerbérlőnek felajánlotta, a bérbeadó a bérleti szerződést a következő hónap utolsó napjára felmondhatja.

90. § (1) Az önkormányzatot a 85. § (1) és (2) bekezdésben meghatározott feladatának ellátásához költségvetési támogatás illeti meg.
(2) A támogatás mértéke: a) ha az önkormányzat a bérlőnek a tulajdonában lévő lakást ad bérbe, az e lakásra 1992-ben megállapítható lakás-használatbavételi díjnak legfeljebb a tízszerese, b) ha az önkormányzat más módon gondoskodik az elhelyezésről, az önkormányzati ráfordítás összegének a fele, de ez nem haladhatja meg a bérlő által lakott lakásra 1992-ben megállapítható lakás-használatbavételi díj tízszeresét.
(3) A (2) bekezdésben említett támogatás az önkormányzatot akkor is megilleti, ha a bérbeadó és a bérlő a kényszerbérletet közös megegyezéssel szünteti meg, és az önkormányzat a bérlőnek lakás biztosítása helyett pénzbeli térítést fizet.
(4) Az egy naptári évben teljesített elhelyezési feladatok után járó támogatást az önkormányzat a következő év január hónapjában igényelheti a Pénzügyminisztériumtól.

A törvény 1. számú melléklete: 1993. december hó 31. napján hatályát veszti: j) a lakbérekről, továbbá az albérleti és ágybérleti díjakról szóló 45/1982. (X. 7.) MT rendelet.

Alkotmánybírósági határozatok:

A 11/1992. (III. 5.) AB határozatban az Alkotmánybíróság a következőket állapította meg:

A jogállamiság elve a konkrét alkotmányos szabályokhoz képest nem kisegítő, másodlagos szabály, s nem pusztán deklaráció, hanem önálló alkotmányjogi norma, aminek sérelme önmagában is megalapozza valamely jogszabály alkotmányellenességét
A jogállam alapvető eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság – többek között – megköveteli a megszerzett jogok védelmét, a teljesedésbe ment, vagy egyébként véglegesen lezárt jogviszonyok érintetlenül hagyását, illetve a múltban keletkezett, tartós jogviszonyok megváltoztathatóságának alkotmányos szabályokkal való korlátozását
A jogbiztonság – az Alkotmánybíróság értelmezésében – az államtól és elsősorban a jogalkotótól azt várja el, hogy a jog egésze, egyes részterületei és egyes szabályai is világosak, egyértelműek, hatásukat tekintve kiszámíthatóak és a norma címzettjei számára előre láthatóak legyenek.

Az 5/1991. (II. 16.) AB határozatban az Alkotmánybíróság a következőket állapította meg:

Az Alkotmánybíróság a lakbérekről, továbbá az albérleti és ágybérleti díjakról szóló 45/1982. (X. 7.) MT rendeletet módosító 13/1990. (I. 31.) MT rendelet 2. §-a alkotmányellenességének megállapítására és e jogszabály megsemmisítésére irányuló kérelmet elutasítja. Megállapítja, hogy a lakbér megfizetésének támogatásáról szóló 19/1990. (I. 31.) MT rendelet 2. §-ának és 6. §-ának a személyi tulajdonban levő lakások bérlői tekintetében hozott rendelkezései alkotmányellenesek, ezért a 19/1990. (I. 31.) MT rendeletet teljes egészében 1991. június 30-i hatállyal megsemmisíti. 

Az indokolás szerint: A 45/1982. (X. 7.)MT r.-t módosító 13/1990.(I. 31.)MT r. 2. §-a szerint az állampolgárok tulajdonában álló lakások lakbére az állami lakások bérére megállapított mérték kétszeresét elérheti, sőt 1992-től kezdve szabad megállapodás határozhatja meg a lakbért. A 19/1990.(I. 31.)MT r. 2. §-a és 6. §-a szerint pedig csak kivételes támogatás nyújtható a személyi tulajdonban lévő lakások bérlőinek.

A Ptk. 226. § (1) bekezdése szerint a jogszabály meghatározhatja a szerződés egyes tartalmi elemeit. A lakásbérleti szerződéseknek a lakbérre vonatkozó tartalmát a minisztertanácsi rendelet a törvény felhatalmazása alapján meghatározhatta (Ptk. 685. § a)pontja); ez tehát nem sértette a jogalkotás rendjét és ilyen szempontból nem alkotmányellenes.

A lakásbérlet olyan jogviszony, amelyre a piacgazdaságnak és a versenyszabadságnak alkotmányos elvei érvényesülnek (Alkotmány 9. §). Nincs az állampolgároknak Alkotmányban biztosított joga arra, hogy a lakásbérleti jogviszonyokban a piacgazdaságnak megfelelően kialakuló értékviszonyokhoz képest a lakbér kikötésnél a másik szerződő fél rovására kedvezményt kapjanak. A lakásbérleti jogviszonyokra irányadó, a szerződéses szabadságra nézve átmenetileg még érvényesülő jogszabályi korlátozásoknak újabb jogszabállyal való visszaszorítása ezért önmagában nem alkotmánysértő. Az a körülmény, hogy a jogszabályi korlátok feloldására ezúttal az állampolgárok tulajdonában levő lakások tekintetében kerül sor, nem jelenti az emberi, illetve az állampolgári jogok biztosításának valamilyen – az Alkotmány 70/A. §-ában írt szempontok szerinti – különbségtétellel való akadályozását, sem az embereknek e szempontok szerinti hátrányos megkülönböztetését.

Alkotmányos alapjog az, hogy a Magyar Köztársaság állampolgárainak joguk van a szociális biztonsághoz [Alkotmány 70/E. § (1) bek.]. A vizsgált jogszabálynak a piacgazdasági értékviszonyokhoz közelítő rendelkezése a szociális biztonsághoz fűződő alkotmányos jogtól független. A szociális biztonság egyéb eszközökkel érhető el. A 70/A. §-ban írt okok esetén (pl. öregség, betegség stb.) az ellátáshoz való jogot a Magyar Köztársaság a társadalombiztosítási és a szociális intézmények rendszerével valósítja meg.

A lakbér megfizetéséhez nyújtott támogatás a 70/E. § szerinti szociális ellátás körébe tartozik. A személyi tulajdonú lakás bérlői számára mégsem jár az R. 3. § (3) bek. szerinti támogatás, amely az állami tulajdonú lakások ilyen bérlőit egyébként megilletné. A támogatási jogosultságok ilyen megkülönböztetése nem a bérlők szociális jövedelmi helyzetén alapul, ezért az alkotmánysértő.

Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint is a vizsgált rendelet kifogásolt rendelkezései hátrányos megkülönböztetést tartalmaznak az állampolgári jogok biztosításánál [Alkotmány 70/A. § (1) bekezdés], mert az alkotmányos indokok nélkül különbséget tesznek a szociális ellátáshoz való jog tekintetében [Alkotmány 70/E. § (2) bekezdés]. A támogatásra jogosultak körében ugyanis a rendelkezések aszerint tesznek különbséget, hogy az egyébként ellátásra szoruló személy állami vagy személyi tulajdonú lakás bérlője-e. 

Ezért a 19/1990.(I.31.)MT r. 2. és 6. §-ában foglalt diszkriminatív rendelkezések alkotmányellenessége megállapítható. A támadott rendelet helyett új jogszabálynak a megalkotása indokolt. Az Alkotmánybíróság ezért az egész rendeletet teljes terjedelmében megsemmisítette. A megsemmisítés időpontját távolabbi időpontban határozta meg. A jogalkotónak módja van ez idő alatt megfelelő jogszabályt kibocsátani 

A Legfelsőbb Bíróság határozatai:

BH1995. 153.  A lakbér összegének bírósági módosításáról:
Az elsőfokú bíróság álláspontja szerint az 1994. január 1-jén hatályba lépett, a lakások bérletére vonatkozó 1993. évi LXXVII. törvényben megfogalmazott szabad bérmegállapítással szemben a felek jogvitájának elbírálásánál a korábbi, a kötött bérekre vonatkozó jogszabályokat kell alkalmazni. Miután azonban az alperesek által fizetett irreálisan alacsony bér fenntartása a felperesi bérbeadó lényeges, jogos érdekeit sérti, a Ptk. 241. §-a alkalmazásának van helye.

A korábban irányadó kötött bérrel szemben az állampolgárok tulajdonában álló lakások lakbérét a 13/1990. (I. 31.) MT rendelet 2. §-ával módosított 45/1982. (X. 7.) MT rendelet 9. §-ának (2) bekezdése szerint 1992. január 1. napjától a bérbeadó és a bérlő szabad megállapodása határozza meg. Ez a bérmegállapodás csak annyiban volt korlátozott a perbeli időszakban hatályos, az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. tv. 7. §-ának (1) bekezdése és a törvénynek a szolgáltatásokról szóló "B" jelű melléklete értelmében, hogy az állampolgári tulajdonban lévő lakásokra vonatkozóan is lehetőség volt a települési önkormányzat részéről hatósági ár megállapításának. 

A piacgazdaság és a versenyszabadság alkotmányi elvei (9. §.) a lakásbérleti jogviszonyokban is érvényesülnek. Nem jogosult ezért a felek egyike sem arra, hogy a lakásbérleti jogviszonyban a piacgazdaságnak megfelelően kialakuló értékviszonyokhoz képest a lakbér kikötésénél vagy módosításánál a másik szerződő fél rovására kedvezményt kapjon.

Az arra rászoruló bérlők támogatása közfeladat. A szociális igazgatásról és a szociális ellátásról szóló 1993. évi III. tv. 38. és 39. §-a a települési önkormányzat feladatává teszi – meghatározott feltételek mellett – lakásfenntartási támogatás nyújtását az arra rászoruló családnak vagy személynek.

A bíróság a szerződésnek Ptk. 241. §-a alapján történő módosításánál a szabad bérmegállapodási jog lehetősége ellenére sem tekinthet el attól, hogy a Ptk. 201. §-ának (2) bekezdéséből következően a szolgáltatásnak és az ellenszolgáltatásnak arányban kell állnia. 
(Legf. Bír. Pfv. IV. 21. 403/1994. sz.)

A vizsgálat megállapításai:

Az Országgyűlési Biztos Hivatalához lakásügyben beérkezett panaszokból levonható általános következtetés, hogy a panaszok döntő többségét a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvény nem kellő részletességgel kidolgozott szabályai, illetve az annak alapján hozott önkormányzati rendeletek ellentmondásossága okozzák.

Az állami, önkormányzati lakásépítések számának csökkenése, az építkezéshez nyújtható támogatások beszűkülése, az épületek felújításának elmaradása, a kedvezményes lakáshitelek kamatainak 28 - 32 %-ra emelkedése idején az ingatlanárak inflációt meghaladó növekedése mellett a vételi jog általánossá tételével töredékére csökkent a korábbi önkormányzati bérlakás-állomány. Csupán azok az épületek maradtak az önkormányzatok tulajdonában, amelyek műemlék jellegűek, szolgálati, vagy bérlőkijelölési joggal terheltek, illetve mert állapotuk, vagy elhelyezkedésük miatt bontásra, vagy helyreállításra jelölt ki az önkormányzat, valamint azok amelyeket annak lakói nem tudtak, vagy nem akartak megvásárolni.

Az önkormányzatok elhelyezési kötelezettségei a következők: az életveszélyessé, egészségtelenné, lakhatatlanná vált lakások bérlőinek ideiglenes, vagy végleges elhelyezése, a bontásra ítélt épületek lakóinak cserelakás biztosítása, a kényszerbérlők, és a volt házmesterek kihelyezése, a bírói ítélettel elhelyezésre jogosultak részére lakás biztosítása, és nem utolsó sorban a szociálisan rászorultak lakásigényléseinek rendezése.

A vételi jog alapján történő elidegenítésnél az önkormányzat nem vizsgálhatta hogy a bérlő lakja-e ténylegesen a lakását, vagy azt másnak átengedte (eladta); engedély nélkül albérletbe adta; a lakás mérete meghaladja-e a bérlő igényjogosultságának mértékét; a bérlő, vagy házastársa rendelkezik-e másik lakással. A fenti körülményeket a vételár kialakításánál sem vehette figyelembe. 

Ez lehetővé tette, hogy a bérlők, akik szociális szempontok szerint kialakított áron, a forgalmi érték 15-30 % -ért vásárolhatták meg lakásaikat - készpénzes fizetés esetén a vételár 40 %-ának elengedésével - jelentős számban adták el, akár a tulajdonszerzés napján 100 %-os forgalmi értéken, a több millió forint értékű állami ajándékot. 

Az üzleti lehetőséget nem hagyták figyelmen kívül azok a személyek sem, akik mások szorult anyagi helyzetét kihasználva - a bérlő nevében kifizetve az önkormányzati lakás vételárat, és az esetleges lakbér, és közműdíj hátralékait - szociális kedvezménnyel több lakástulajdonhoz jutottak. A kedvezményes vételárral támogatott bérlők gyakran így váltak hajléktalanná.
A lakásjogszabályok tökéletes rendezetlensége okozhatta azokat az anomáliákat, melyek az elidegenítés, és a lakásvásárlási támogatásban keletkeztek. A bérlő az önkormányzati bérleményt kedvezményesen megvásárolta, majd tulajdonát azonnal forgalmi értéken értékesítette, amihez egy másik önkormányzat, az eladó részére - a vevő fiatal házasok támogatásaként - 150.000.- Ft- ot fizetett ki. A két önkormányzat összességében fizetett azért, hogy a lakás ne maradjon az önkormányzat tulajdonában. A szociális bérlakásra leginkább rászorulók gyakran még ilyen kedvező feltételek mellett sem voltak képesek megvásárolni bérleményeiket, ma őket terheli az önkormányzatok által megemelt bérleti díj. 

A lakástulajdon megszerzése a társadalom legnagyobb hányadának egy élet munkáját jelentette. A vételi jog valamennyi elvet felrúgva a felhalmozódott ellentmondásokat hatványozottan hozta felszínre. A vételi jog pozitív diszkriminációt jelent az állampolgároknak egy nem homogén csoportja számára, és ezzel negatív diszkriminációt okozott a bérlők széles rétegei     - köztük a kényszerbérlők -, és a lakástulajdonukat piaci, vagy ahhoz közeli feltételekkel megvásárolni kényszerülők, illetve azok között akik részben éppen a privatizáció miatt esnek el annak lehetőségétől, hogy bármilyen lakáshoz jussanak.

A kényszerbérletek fennállása, és felszámolásuk várható elhúzódása a jogszabályi hiányosságok miatt valamennyi érintett alkotmányos jogait sérti. A kérdés végleges rendezéséig a kényszerbérbeadók oldalán a tulajdonhoz való jog, és a piacgazdaságnak és a gazdasági verseny szabadságnak az alkotmányos elvei csorbulnak. (Alkotmány 9. és 13. §.) A kényszerbérlőknek a diszkrimináció mentes eljáráshoz, és a jogbiztonsághoz való jogát, (Alkotmány 70/A. § (1)-(3) bek.) valamint a szociális biztonsághoz való jogát (70/E. § (1) bek.) sérti az önkormányzat esetleges nehéz gazdasági helyzete, és a lakástörvény által előírt vételi joggal keletkeztetett lakáshiány miatt elhúzódó kihelyezési eljárás.

A kényszerbérbeadóknak a piacgazdasági értékviszonyoknak megfelelő feltételekkel történő bérbeadásra való igénye, a bérlőknek a szociális biztonsághoz fűződő alkotmányos jogától független. A szociális biztonságot a Magyar Köztársaság (Alkotmány 13. §.) minden állampolgárnak biztosítja, és ennek a közterheihez mindenki köteles jövedelmi és vagyoni viszonyainak megfelelően hozzájárulni. (Alkotmány 70/I. §.)

A kényszerbérlők szociális biztonsághoz való jogát tehát nem a bérbeadó, hanem a szociális ellátásokról szóló törvény alapján az önkormányzat, illetve végső soron az állam köteles biztosítani. Az állam alkotmányos felelősségnek az önkormányzatokra történő áthárítása, a bérbeadók, és a bérlők szempontjából irreleváns, mert amennyiben az önkormányzat anyagi lehetőségeinek vélt, vagy valós hiányában a törvényi kötelezettségének nem tesz eleget, úgy annak végrehajtását lehetővé tenni, illetve a teljesítést kikényszeríteni csak állami intézkedésekkel van mód.

A lakástörvény csupán három szakaszban rendezi a kényszerbérletek ügyét, és végrehajtási jogszabályok - illetve megfelelő önkormányzati rendeletek - hiánya miatt rendezetlen azok felszámolásának módja, ezzel tág teret enged a jogalkalmazói jogértelmezésnek. Többek között szabályozatlanok az alábbi kérdések is:

az ingatlan átadásának minőségi feltételei; 
a bérlő által elvégzett értéknövelő beruházások megtérítése; 
a lakás pusztulását előidéző bérlői magatartás esetén a helyreállítás költségének viselése; 
a cserelakás megfelelőségét a kényszerbérlet, vagy a lakásigény mértéke határozza meg; 
a költözködés költségeinek, vagy a telefonvonal áthelyezés költségének viselése. 
Ezen kérdések  eldöntésére az önkormányzat, mint ellenérdekű tulajdonos nem jogosult, és nem is képes. Rendezetlen annak kérdése is, hogy a kényszerbérlet jogalanyainak személyében bekövetkező változás mennyiben alapozza meg a kényszerbérleti minőség megváltozását. Álláspontom szerint semmilyen személyi változás nem befolyásolja annak tényét, hogy a hatósági kényszerrel létrehozott, vagy azzal fenntartott jogviszony állampolgári jogokat sértett, és annak felszámolása állami, önkormányzati eszközökkel, és nem a piaci viszonyok alapján kell hogy történjen.

Az ily módon létrejött jogi szabályozás az Alkotmány 70/A §-ban megjelölt diszkrimináció tilalmába ütközik, mert területi alapon az állampolgárokat jelentős mértékben megkülönbözteti. A lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvény tömör szabályozási formája nem az alapjogszabályként megjelölt Polgári Törvénykönyvben elfogadott - ha a felek másként nem állapodnak meg - konjunktív elvet követve rendezi a lakásügyi jogszabályokat, hanem a polgári jogalanyokká minősített önkormányzatoknak adja feladatul, hogy a polgári jogi viszonyt önmagára nézve is kötelező jelleggel rendezze. A fenti okokból keletkezett lakáshiány miatt szükséggazdálkodást folytató önkormányzatok egyoldalú szerződési feltételeket állapíthatnak meg.

Ha a polgármesteri hivatalok az önkormányzati rendeletben foglaltak szerint járnak el, amelyet a törvény keretei között hoztak, az állampolgár a vélt, vagy valós sérelmét felettes hatóság hiányában csak bíróság előtt érvényesítheti, de az önkormányzati rendeletet a bíróság sem bírálhatja felül. A kistelepüléseken a képviselő testületek által hozott határozatokat bíróság előtt meg lehet támadni, de a törvény erre az esetre sem ad "zsinórmértéket" az ítélethez. A Közigazgatási Hivatalok a rendeleteket csak törvényességi alapon vizsgálhatják. Az önkormányzati lakásokkal, és helyiségekkel kapcsolatos ügyekben az állampolgár ki van szolgáltatva az adott önkormányzat gazdasági, pénzügyi helyzetének, az ügyintézők arroganciájának.

Az önkormányzati szuverenitáshoz az is hozzátartozik, hogy a gazdasági helyzetét figyelembe véve hozza meg rendeleteit, döntéseit. Az azonban diszkriminatív, ha az utca egyik oldalán mások a lakásügyi jogszabályok mint a másik oldalán, mert arra egy másik budapesti kerületi rendelet vonatkozik.

Az önkormányzatokat érintő ügyek jelentős része a jogszabályok nagyarányú változása miatt maguknak az önkormányzatoknak is értelmezési problémákat okoznak, vagy kétség esetén a számukra kedvezőbbet választva - a Közigazgatási Hivatal álláspontját figyelmen kívül hagyva - kivárják az alkotmánybíróság döntését, amely ezáltal szinte az összes önkormányzat valamennyi rendeletének az egyetlen tényleges kontrollja.

A kényszerbérletek felszámolása olyan feladat, amely az önkormányzatot terhelő lakásgazdálkodásba tartozik, s amely körben a törvényhozó erőteljesebben korlátozhatja az önkormányzat tulajdonosi szabadságát, mint más vagyontárgyak esetében (ABH 1993, 385).
A jogalkotónak az a törekvése, hogy a lakásprivatizációból származó bevételét az idézett rendelkezéseknek megfelelően kényszerbérletnek minősülő lakásbérletek felszámolására is felhasználja, az elmúlt társadalmi rendszerben okozott sérelmek orvoslására irányuló törvényi szabályozások sorába illeszkedik.

A törvény azonban csupán a kényszerbérletek felszámolásának ajánlásáig jutott el, mert az adott társadalmi viszonyok között annak sem feltételeit nem biztosította, sem a végrehajtásának elmulasztása esetén alkalmazandó szankciót nem rendezte.
Ajánlás:

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 25. § -ban kapott felhatalmazás alapján a következő ajánlást teszem:

Javaslom az Országgyűlés Alkotmány- és Igazságügyi Bizottságnak, hogy az alábbi törvényeket vizsgálják meg, és azok módosítását kezdeményezzék:

I. Az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. törvény mellékletének, a magántulajdonú bérlakások bérleti díjára vonatkozó önkormányzati rendeletalkotási jogot, illetve kötelezettséget - 1996. december 31-i hatállyal - a kényszerbérletek felszámolására kapott határidő lejártával - törölje.

II. A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény szabályait egészítse ki azzal, hogy:
A települési önkormányzat rendelete írja elő, a magántulajdonban lévő lakásra 1989. I. 1-je előtt létrejött vagy azt folytató bérleti jogviszony keretében hasznosított lakás bérlőjének adható lakásfenntartási támogatás szabályait, ha arra a lakásra korábban kiköthető lakbér mértékét a 13/1990.(I. 31.)MT r. 2. §-a szerint kellett megállapítani.

III. A lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvény vonatkozásában:

A kényszerbérletek felszámolására vonatkozó szakaszokat egészítse ki olyan részletszabályokkal, amelyek lehetővé teszik a nehéz gazdasági helyzetben lévő önkormányzatok számára is - akár hitelfelvétellel - az esetleges bérbeadási célú lakásvásárlást. 
Rendezze a törvényi határidőre fel nem számolt kényszerbérletekre vonatkozó további eljárást.
Szabályozza azoknak az önkormányzatoknak az eljárását, amelyek a törvényi mentesség alapján nem kötelesek rendeletet alkotni.

IV. Egyidejűleg felkérem a Belügyminisztert, hogy hívja fel az önkormányzatokat a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény alapján lehetővé tett, de kötelezően elő nem írt - a magántulajdonú lakáson 1989 előtt létrejött bérletek bérlőinek nyújtható lakásfenntartási támogatás módjáról szóló - rendelet megalkotására arra az esetre, ha a településen 1997. január 1-jén még lenne rendezetlen kényszerbérlet.

Budapest, 1996. november 15.

                                                                                                Gönczöl Katalin

OBH 8342/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának kiegészítő jelentése

Az eljárás megindítása:

A kényszerbérletek felszámolására adott törvényi határidő napokon belül lejár. Az időpont közeledésével egyre nyilvánvalóbb, hogy a határidő eredménytelenül telik el. 

Az Országgyűlési Biztos Hivatala nem az egyetlen fórum, amelyhez az érintettek eljuttatták kéréseiket és panaszaikat, illetve kétségbeesett segélykérésüket. A Belügyminisztériumot is tucatnyi levéllel keresték meg, mind a bérlők, mind a bérbeadók, és információink szerint egyes önkormányzatok is. 

Az ügyben folytatott vizsgálatom eredményét a Belügyminiszterhez eljuttattam, melyben felkértem, hogy hívja fel az önkormányzatokat a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény alapján lehetővé tett, de kötelezően elő nem írt - a magántulajdonú lakáson 1989 előtt létrejött bérletek bérlőinek nyújtható lakásfenntartási támogatás módjáról szóló - rendelet megalkotására arra az esetre, ha a településen 1997. január 1-jén még lenne rendezetlen kényszerbérlet.

Megkaptam a Belügyminiszter álláspontjáról, és az ajánlás elutasításáról szóló válaszát, és korábbi jelentésemet felülvizsgáltam.

Az  alkalmazott jogszabályok:

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv.

20. § (3) Ha az országgyűlési biztos az ajánlást módosítja, azt a megteendő intézkedések szempontjából új ajánlásnak kell tekinteni.

21. § (4) A felügyeleti szerv, illetve az országgyűlési biztos további eljárására egyebekben a 20. § (1)–(3) bekezdésében foglaltak megfelelően irányadóak azzal, hogy az országgyűlési biztos arról értesíti a felügyeleti szervet, hogy a kezdeményezést változatlan vagy módosított formában ajánlásként tartja-e fenn.

26. § (1) Ha az országgyűlési biztos által megkeresett szerv az érdemi állásfoglalás kialakítását, és az annak megfelelő intézkedés megtételét elmulasztja, vagy az országgyűlési biztos az állásfoglalással, a megtett intézkedéssel nem ért egyet, az ügyet az éves beszámoló keretében az Országgyűlés elé terjeszti, és – a (2) bekezdésben foglalt kivételekkel – kérheti, hogy az ügyet az Országgyűlés vizsgálja ki. Ha megállapítása szerint a visszásság kirívóan súlyos, illetve az állampolgárok nagyobb csoportját érinti, indítványozhatja, hogy az Országgyűlés az adott kérdés megtárgyalását már az éves beszámolót megelőzően tűzze napirendre. A napirendre tűzés kérdésében az Országgyűlés dönt.

A vizsgálat megállapításai:

A Belügyminiszter válaszának egyes pontjaihoz fűzött véleményem:

ad. I. Az árak megállapításáról szóló törvény egyrészről védi a bérlőket a piaci lakbérektől, és ezzel kíván számukra szociális biztonságot nyújtani, másrészt azonban az adott lakások tulajdonosait korlátozza jogaik gyakorlásában, oly módon, hogy az önkormányzat ezen lakások tulajdonosainak feladatává teszi a bérlőről való gondoskodást, mert annak átvállalására az állam, illetve az önkormányzat anyagi eszközök hiányában nem képes. 
Ez az eljárás azon az elgondoláson alapszik, hogy az esélyegyenlőség megteremtése érdekében a pozitív diszkrimináció gyakorlása, és a tulajdonosi jogok korlátozása alkotmányos. A törvény tehát a "tehetőseket" kötelezi a "vagyontalanok" támogatására. Ez azonban rendkívül visszás, mert sem a bérlők, sem a lakástulajdonosok nem képeznek homogén társadalmi réteget, és a tulajdonosok között sokan szociálisan ugyan olyan rászorultak mint a bérlőik. Sok esetben a tulajdonos gyermeke kénytelen a szabadpiacon lakást bérelni, mert a saját szüleinek tulajdonában olyan lakó lakik, akit az önkormányzat nem tud elhelyezni. Ezzel szemben az 1989 után bérbeadott lakások tulajdonosait a lakbér mértékének megállapításakor nem korlátozza jogszabály.

A törvény további fenntartása azért sem indokolt, mert míg a lakbér maximumának meghatározásakor az önkormányzatok egy része a mindenkori önkormányzati lakásbér kétszeres összegében állapította meg a magántulajdonos által kérhető összeget, addig más önkormányzatok a tízszeres összeget is engedélyezik. Az árak megállapításáról szóló törvény jelenlegi formájában a kérdést nem rendezi, hanem csak az önkormányzatoknak adja át a döntési jogosultságot. Emellett továbbra is vannak önkormányzatok amelyek nem éltek a rendeletalkotás lehetőségével, és jogvita esetén a bíróság dönthet. 

ad. II. A szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. tv. módosítására tett javaslatomra adott válasz, - miszerint az nem értelmezhető, mert a lakásfenntartási támogatásról az önkormányzatoknak jelenleg is kell rendeletet alkotniuk  - a probléma bagatellizálása. Tény, hogy sok önkormányzat ezt a mai napig sem tette meg, és az alkotmányos mulasztás pótlására csak az Alkotmánybíróság kötelezheti a testületet. Az eljárás több évet is igénybe vehet, és addig semmiféle támogatást nem igényelhetnek a rászorultak. 

A magántulajdonú lakások bérlői részére támogatási lehetőséget nagyon kevés önkormányzat biztosít. Ismert eset amikor az önkormányzat élve az árhatósági jogkörrel a magánszemély lakástulajdonost feljogosította az önkormányzati lakbér mértékét többszörösen meghaladó összegű lakbér igénylésére, de a 1993. évi III. tv.-ben adott rendeletalkotási lehetőséggel nem élt, és az egyedülálló bérlőnek - a nyugdíját meghaladó összegű díj fizetéséhez - semmiféle támogatást nem nyújtott, a viszonylag magas nyugdíjára tekintettel. Egyértelmű, hogy a kényszerbérlet olyan speciális jogviszony amelyre az általános szabályok nem alkalmazhatók, a támogatásra jogosultság kérdését ezért indokolt - az adott társadalmi csoportra vonatkozóan is - törvényben, vagy annak keretében szabályozni. Jelenleg - ritka kivételtől eltekintve - az összes támogatási forma a jövedelem összegéhez igazodik, és nem veszi figyelembe az indokolt költségeket.

ad. III. A Lakástörvény módosításával kapcsolatban felvetett javaslatra adott válasz nem a jelentésben vázolt problémák megoldására vonatkozó vélemények ütköztetése, hanem csak a felelősséget hárítja át az önkormányzatokra, anélkül, hogy azok mulasztásából következtetéseket vonna le. 

ad. IV. Az első három pontra vonatkozó ajánlásom a Belügyminisztert közvetlenül nem érintette, abban csupán véleményének megadására kértem fel, de a negyedik pontban foglalt ajánlásomra adott elutasító válaszát nem fogadom el.

A válaszban nem felhívásról, hanem kötelezésről alkot véleményt, holott az ajánlásom, II. pontjában a törvény módosításával javasoltam kötelezni az önkormányzatokat rendelet alkotásra, a Belügyminisztert ilyen kötelezésre nem kértem fel, csupán arra, hogy a saját eszközeivel, (Pl: állásfoglalás megküldésével) kérje fel az önkormányzatokat a kérdés rendezésére. A merev elutasítás a rendezés szándékának hiányára vezethető vissza, mert nem a megoldást, hanem a kibúvókat keresi. A végső válasz a problémával szemben mutatott teljes érzéketlenséget bizonyítja, hiszen az fel sem merült, hogy az önkormányzat a határidő lejártával mentesülne az elhelyezési kötelezettsége alól, és az sem megnyugtató, hogy a tulajdonosok a felmondási jogukkal nem élhetnek, mivel ezzel a kényszer-bérbeadók joga továbbra is csorbul. Az önkormányzatokat megillető költségvetési támogatásról leírtak nem viszik előbbre az ügyet, hiszen ahol ennek alapján eddig nem rendezték a kényszerbérleteket, ott változatlan feltételek mellett ezután sem fogják tudni megoldani azt.

Módosított ajánlás:

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. tv. 20. § és 26. § -ban kapott felhatalmazás alapján a következő ajánlást teszem:

Felkérem a Belügyminisztert, hogy tájékoztassa az önkormányzatokat a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény alapján lehetővé tett, de kötelezően elő nem írt - a magántulajdonú lakáson 1989 előtt létrejött bérletek bérlőinek nyújtható lakásfenntartási támogatás módjáról szóló - rendelet megalkotásának szükségességéről arra az esetre, ha a településen 1997. január 1-jén még lenne rendezetlen kényszerbérlet.

A 1993. évi LIX. tv.  21. § (4) alapján tájékoztatom az Országgyűlés Alkotmány- és Igazságügyi Bizottságát, hogy a Belügyminiszternek címzett ajánlást módosítva fenntartom, és egyben felkérem a Tisztelt Bizottságot hogy a jelentésemben megjelölt törvényeket vizsgálja meg, és az alkotmányos visszásság megszüntetése érdekében azok módosítását kezdeményezze.

Budapest, 1996. december 12.

Gönczöl Katalin