OBH 8309/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának jelentése
Ügyintéző: dr. Simon János

Az eljárás megindulása:
	A panaszos a XIX. ker. Rendőrkapitányság járőrei által 1996. november 29.-én kb. 02.00 órakor foganatosított intézkedés miatt fordult Hivatalunkhoz. Beadványában előadja, hogy a rendőrök a lakásából - ahol lányai házi ünnepséget tartottak - előállították a kapitányságra, majd anélkül, hogy tőle bármit is kérdeztek vagy bármilyen okmányt készítettek volna 05.00 óráig egy "cellában" benttartották.
	A panaszban foglaltak összefüggnek a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz, a jogorvoslathoz, továbbá a jogállamisághoz, illetve annak elengedhetetlen elemét képező jogbiztonsághoz fűződő alkotmányos jogokkal, ezért  az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1)  bekezdése alapján vizsgálatot indítottam. Az Obtv. 18. § (3) bekezdése alapján a BRFK vezetőjét felkértem az ügy vizsgálatára, a tájékoztató jelentésében foglaltakkal kapcsolatosan pedig felülvizsgálatra kértem fel az ORFK vezetőjét. Tekintettel arra, hogy időközben a panaszos feljelentése alapján nyomozati eljárás is indult bekértem az ügyben hozott (Nyom.1320/1996., NF.3764/1997-I., Nyom.1320/1996/2., és NF. 3764/1997/3. számú) határozatokat is.

A megállapított tényállás:
	A panaszos a többemeletes panelházban lévő lakásában 1996. november 29.-én lányai és azok barátai társaságában zenés összejövetelt tartott. Zajongásuk miatt a házban lakók kérésére 02.20 órakor rendőri intézkedésre került sor. A helyszínre küldött járőr közölte a panaszossal a csendháborítás tényét és azt, hogy a szabálysértés folytatása esetén elő is állíthatják. Erre azonban azért nem került sor mert a panaszos arra hivatkozva, hogy lakásában bármit tehet, önként bement a rendőrökkel a kapitányságra. Az esemény jelentését követően az intézkedő rendőrök az ügyeletes utasítására a panaszost 02.45 a fogdához tartozó előállító helyiségbe kisérték. A panaszos állítása szerint itt a fogdaőr becsület csorbítására alkalmas kifejezéssekkel őt szidalmazta. Ezen állítását tanukénti kihallgatása és a szembesítés során is fenntartotta, ezért a fogdaőr ellen a  szabálysértésnek minősülő cselekmény miatt fegyelmi eljárás indult. A panaszost annélkűl, hogy bármit kérdeztek volna tőle 05.00 órakor szabadon engedték.
	A panaszos feljelentése alapján jogellenes fogvatartás miatt a Fővárosi Ügyészségi Nyomozó Hivatalnál indult nyomozást  a Hivatal a Be. 139. § (1) bekezdés  b.) pontja alapján - bűncselekmény elkövetése nem állapítható meg - megszüntette. A határozat ellen benyújtott panasznak a Fővárosi Főügyész - a tényállás felderítetlensége miatt - helyt adott és pótnyomozást rendelt el. Az ennek eredményeként hozott határozat a nyomozást ugyancsak a Be. 139. § (1) bekezdés b.) alpontja alapján megszüntette. Indokolásában részletesen kifejti az előállítás jogszerűségét, de a személyi szabadság korlátozásának szükségességét - amiért a pótnyomozás folyt - csupán azzal indokolja, hogy nem merült fel adat, hogy az, a szükséges időt meghaladta. Az e határozat ellen benyújtott panaszt a Fővárosi Főügyész elutasította. Indokolásában rámutat arra, hogy az előállítás jogszerű volt és annak mértéke a jogszabályban meghatározott időt nem haladta meg, ezért helyes volt a nyomozás megszüntetése. 

A vizsgálat megállapításai:
	A megállapított tényállás alapján azt vizsgáltam, hogy a panaszos előállítása és  személyes szabadsága korlátozása megfelelt-e a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz fűződő alapjog jogszerű korlátozásával szemben támasztott követelményeknek, továbbá, hogy a nyomozati eljárás során biztosított volt-e a panaszosnak a jogorvoslathoz való joga, illetve a hatóságok eljárása, az előterjesztett panaszok kivizsgálása megfelelt-e a jogbiztonság követelményének. 
	Az alkotmány 55. § (1) bekezdése szerint  "A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet a szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani." Az Alkotmánybíróság 66/1991.(XII.21.) AB határozatában kifejti, hogy " A személyes szabadságnak jogszerű ("törvényes") elvonása is okozhat alaptalan sérelmet. Az egyes korlátozó rendelkezések csak akkor fogadhatók el alkotmányszerűnek, ha az általuk elérni kívánt és alkotmányosan elismert célhoz képest a korlátozás szükségszerű és arányos." Alkotmányellenesnek tekinti az Alkotmányban biztosított alapvető jogok olyan korlátozását, amely kényszerítő ok nélkül történik, illetőleg a korlátozással elérni kívánt célhoz képest aránytalan. E jog korlátozásának részletes szabályait és az azzal kapcsolatos hatósági  feladatokat a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény és a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (a továbbiakban: Rtv., Be.) tartalmazza.
A Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény
15. § (1) A rendőri intézkedés nem okozhat olyan hátrányt, amely nyilvánvalóan nem áll arányban az intézkedés törvényes céljával.
(2) Több lehetséges és alkalmas rendőri intézkedés, illetőleg kényszerítő eszköz közül azt kell választani, amely az eredményesség biztosítása mellett az intézkedéssel érintettre a legkisebb korlátozással, sérüléssel vagy károkozással jár.
33. § (2) A rendőr a közbiztonság érdekében a hatóság vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt,
f) aki a szabálysértést az abbahagyásra irányuló felszólítás után is folytatja, illetőleg akivel szemben az eljárás azonnal lefolytatható, továbbá akitől tárgyi bizonyítási eszközt kell megszerezni, vagy elkobzás alá eső dolgot kell visszatartani;
(3) A Rendőrség az előállítással a személyi szabadságot csak a szükséges ideig, de legfeljebb 8 órán át korlátozhatja. Ha az előállítás célja még nem valósult meg, indokolt esetben ezt az időtartamot a rendőri szerv vezetője egy alkalommal 4 órával meghosszabbíthatja. Az előállítás időtartamát a rendőri intézkedés kezdetétől kell számítani.
	A személyes szabadság korlátozásához való jogra vonatkozó szabályok alapján megállapítottam, hogy e jog előállítással való korlátozásának helye lehet azzal szemben, aki a szabálysértést a rendőr abbahagyásra irányuló felszólítása után is folytatja. Erre tekintettel az eljárási iratok alapján megállapítottam, hogy a panaszos és családja cselekménye alkalmas volt  a csendháborítás szabálysértésének megállapítására, de az ügyben előállításra - noha erre a rendőrnek joga lett volna - nem került sor, mivel a panaszos önként ment be a rendőrségre a kérdés tisztázására. Az intézkedés végrehajtásában így alkotmányos visszásság nem állapítható meg.
	A tényállás szerint  a rendőrök az ügyeletes utasítására helyezték el a panaszost a fogdában lévő előállító helyiségbe, majd arra alapozva, hogy szabadon engedését követően folytatná a szabálysértést 05.00 óráig benttartották. A vonatkozó szabályok alapján megállapítottam, hogy a Rendőrség az előállítással a személyi szabadságot csak a szükséges ideig, de legfeljebb 8 órán át korlátozhatja. Az intézkedés nem okozhat olyan hátrányt, amely nyilvánvalóan nem áll arányban az intézkedés törvényes céljával. A több lehetséges és alkalmas rendőri intézkedés közül azt kell választani, amely az eredményesség biztosítása mellett az intézkedéssel érintettre a legkisebb korlátozással, vagy károkozással jár.

	Az intézkedés törvényes célja ebben az esetben nem lehet más, mint a szabálysértés folytatásának megakadályozása, illetve az eljárás lefolytatásához szükséges adatok megállapítása.  Az általuk elérni kívánt és alkotmányosan is elismert cél a bekíséréssel és az adatok megállapításával teljesült. A panaszos  fogvatartását semmilyen kényszerítő ok nem alapozta meg, így személyes szabadságának további korlátozása az elérni kívánt célhoz képest is aránytalan volt. A személyi szabadság korlátozása azzal a céllal, hogy a panaszosnak ne lehessen módja - még esetlegesen sem - újabb szabálysértést elkövetni, nem tekinthető alkotmányos célnak ezért az ügyeletes intézkedése jogsértő volt. E jogsértő intézkedés és a panaszos 2 óra 15 perces jogtalan fogvatartása miatt az alkotmányos visszásságot megállapítom.
	Az alkotmány 57. § (5) bekezdése szerint "A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti". E jog részletes szabályait a vizsgált ügyben  a Büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény ( a továbbiakban Be. ) tartalmazza.
A Be.53. § (1) szerint "Sértett az, akinek jogát vagy jogos érdekét a bűncselekmény sértette vagy veszélyeztette.
148. § (1) Akinek a hatóság határozata, intézkedése vagy intézkedésének elmulasztása a jogait vagy érdekeit sérti, emiatt panasszal élhet.
(4) A panaszt a határozat közlésétől, illetőleg az intézkedésnek vagy az intézkedés elmulasztásának a panaszra jogosult tudomására jutásától számított nyolc napon belül lehet a hatóságnál megtenni.
(5) Ha a hatóság a panasznak nem ad helyt, az iratokat huszonnégy órán belül a panasz elbírálására jogosult ügyésznek, illetőleg a felettes ügyésznek köteles nyilatkozatával együtt megküldeni. Az ügyész, illetőleg a felettes ügyész a panaszt nyolc napon belül elbírálja."
	A jogorvoslathoz való jogra vonatkozó szabályok alapján megállapítottam, hogy a panaszos által sérelmezett eljárások és hatósági határozatok miatti jogorvoslatnak, jogorvoslati kérelem alapján van helye. A kérelmet a tudomásra jutástól számított nyolc napon belül lehet a hatóságnál előterjeszteni, ha az a panasznak nem ad helyt, köteles azt nyilatkozatával együtt az ügyésznek megküldeni. Az ügyész a panaszt nyolc napon belül bírálja el. Erre tekintettel megállapítottam, hogy az ügyben  eljáró hatóság a panaszost jogorvoslati jogára kioktatta, hozott határozataiban is utalt jogorvoslat lehetőségére. E jogával a panaszos élt is, ennek eredményeként panasza a rendes jogorvoslat keretében felülvizsgálatot is nyert. E jog érvényesülésében alkotmányos visszásság nem állapítható meg.
	Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint "A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam." Az Alkotmánybíróság a jogállamiság alapvető követelményét akként határozta meg,  "hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket." Több határozatában is a jogállamiság "leglényegesebb, nélkülözhetetlen, alapvető, elengedhetetlen elemeként" a jogbiztonságot rögzíti. Álláspontja szerint a jogbiztonság megköveteli, hogy " - az állampolgárok jogait és kötelességeit a törvényben megszabott módon kihirdetett és bárki számára hozzáférhető jogszabályok szabályozzák, - meglegyen a tényleges lehetőség arra, hogy a jogalanyok magatartásukat a jog előírásaihoz tudják igazítani,..". E követelményeknek a hatóság eljárása, jogalkalmazó tevékenysége során is érvényesülnie kell. Az ügyre vonatkozó részletes szabályokat a Be. tartalmazza.
A Be. 5. § (1) A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetővé tették.
16. § (1) A nyomozó hatóságok feladata a bűncselekmények gyors és alapos felderítése, valamint a bűncselekmények elkövetőinek felelősségre vonásához szükséges eljárási cselekmények elvégzése.
18. § (1) Az ügyész a nyomozás törvényessége feletti felügyelet körében
a) a nyomozó hatóságot nyomozási cselekményre és a nyomozásnak az általa megjelölt határidőn belüli befejezésére utasíthatja;
59. § (1) A bizonyítás azokra a tényekre terjed ki, amelyek a büntető törvények és az eljárási jogszabályok alkalmazása szempontjából jelentősek.
131. § (1) A nyomozás során a valóságnak megfelelő tényállás felderítése érdekében haladéktalanul meg kell tenni minden törvényes és célszerű intézkedést.
156. § (1) A pótnyomozás során e fejezet rendelkezéseit a következő eltérésekkel kell alkalmazni.
(2) Az ügyész pótnyomozást rendelhet el, ha
a) a tényállás nincs kellően felderítve,
	A fenti rendelkezések alapján megállapítottam, hogy jogszerűen járt el  a Fővárosi Főügyész, amikor a nyomozás megszüntető határozat miatt benyújtott panasz alapján a tényállás felderítetlensége miatt, a panasznak helyt adott és pótnyomozást rendelt el. Az ennek eredményeként hozott határozat a nyomozást ugyancsak a Be. 139. § (1) bekezdés b.) alpontja alapján megszüntette. Indokolásában részletesen kifejti ugyan az előállítás jogszerűségét, de a személyi szabadság korlátozásának szükségességét - amiért a pótnyomozás folyt - csupán azzal indokolja, hogy nem merült fel adat, hogy az, a szükséges időt meghaladta. Az e határozat ellen benyújtott panaszt a Fővárosi Főügyész elutasította. Indokolásában rámutat arra, hogy az előállítás jogszerű volt és annak mértéke a jogszabályban meghatározott időt nem haladta meg, ezért helyes volt a nyomozás megszüntetése. E döntésénél megítélésem szerint a Főügyész Úr már figyelmen kívül hagyta az Rtv. 33. § (3) bekezdésének azon rendelkezését, hogy "A Rendőrség az előállítással a személyi szabadságot csak a szükséges ideig, de legfeljebb 8 órán át korlátozhatja", továbbá az arányosság azon követelményét is, hogy az intézkedés nem okozhat olyan hátrányt, amely nyilvánvalóan nem áll arányban az intézkedés törvényes céljával. Az intézkedés céljával és az arányosság követelményével kapcsolatos álláspontomat a fentiekben már kifejtettem.
	Mindezek alapján megállapítható, hogy a nyomozó hatóság elmulasztotta a valóságnak megfelelő tényállás  gyors és alapos felderítését, valamint a bűncselekmények elkövetőinek felelősségre vonásához szükséges eljárási cselekmények elvégzését. E szakszerűtlenségek és mulasztások közvetlenül veszélyeztették az elkövetett cselekmény gyors és alapos felderítését, illetve hozzájárultak a jogállamiság alapvető elemét képező azon követelmény iránti bizalom gyengítéséhez is, mely szerint "a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket," ezért ezzel összefüggésben az alkotmányos visszáság közvetlen veszélyét megállapítom. Tekintettel azonban arra, hogy az előállítások időtartamának szükségessége és e jogkorlátozás arányossága értelmezése körében más ügyekben szerzett hasonló tapasztalatokra alapozva az OBH 468/1996 számú ügyben már ajánlást tettem, ezért ezek miatt ajánlást nem teszek.

	A szóban forgó ügyben a panaszos a nyomozást folytató hatóság tevékenységét  a tényállás felderítetlenségét, végső soron a nyomozás megszüntetését kifogásolta. A bűnüldözésre hivatott hatóságok esetleges mulasztásai  kétségtelenül alkalmasak alkotmányos visszásság okozására. A Be. 5 § (1) bekezdése értelmében a büntetőügyekben eljáró hatóságok feladata a tényállás alapos és hiánytalan tisztázása, az országgyűlési biztos pedig nem büntető ügyben eljáró hatóság, így nincs  lehetőségem, sem a büntető ügyekben hozott határozatok ténybeli alapjának vizsgálatára, sem pedig a bizonyítékoknak a nyomozó hatóságok helyett történő további mérlegelésére.
	Megállapítom viszont, hogy a Be. 141. § (1) bekezdése értelmében a nyomozás  megszüntetése nem akadálya annak, hogy a hatóság ugyanabban az ügyben utóbb az eljárást folytassa, az Obtv. 24. §-a pedig bűncselekmény észlelése esetén kötelezővé teszi az országgyűlési biztos számára a büntetőeljárás kezdeményezését. A konkrét ügyben folytatott vizsgálat olyan körülményeket tárt fel, melyek alkalmasak lehetnek a büntetőeljárás folytatásának megalapozásához, ezért az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 24. §-a alapján kezdeményezem, hogy a Legfőbb Ügyész vizsgálja meg a nyomozás továbbfolytatása elrendelésének lehetőségét.

Budapest, 1998. május 5.

Gönczöl Katalin