OBH 7733/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: dr. Simon János

Az eljárás megindulása: 
	A panaszos azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert a Szegedi Fegyház és Börtönből több alkalommal kérte az átszállítását a hozzátartozói lakóhelyéhez közelebb lévő börtönbe. Kérelmeit elutasították, annak ellenére, hogy a hatályos jogszabály a teljesítésre lehetőséget biztosít. Jelenlegi fogvatartási helyén hozzátartozói a nagy távolság miatt nem tudják látogatni. 
	Tekintettel arra, hogy a jelzett sérelmek összefüggnek a Magyar Köztársaság Alkotmánya 57.§ (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz, továbbá 2. § (1) bekezdésében rögzített jogállamisághoz, illetve annak elengedhetetlen elemét képező jogbiztonsághoz való alkotmányos jogokkal, a vizsgálatot  az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdése alapján megindítottam. Ennek során a törvény 18. § (2) bekezdésére hivatkozva a Szegedi  BV intézettől  bekértem a panaszos kérelmeit és azok elutasításának iratait.

Megállapított tényállás:
	A panaszos 1991. január 30.-a óta tölti az összbüntetésbe foglalt 12 év 3 hónapos szabadságvesztését. 1995 szeptember 11.-e óta van Szegedi Fegyház és Börtönbe. Büntetését 2000. 09. 19.-én fogja kitölteni. Édesanyja és rokonai Nyirbogáton élnek. Hozzátartozóival csak levelezés útján tart kapcsolatot, mivel a család anyagi helyzete és a nagy távolság miatt látogatni nem tudja. Ezideig hat alkalommal kérte a rokonaihoz közelebbi Sátoraljaújhelyi, Balassagyarmati vagy a Márianosztrai Fegyház és Börtönbe való átszállítását. Az első esetet kivéve az intézet vezetése támogatta a kérelmeket, amelyeket az IM BV Országos Parancsnokság Nyilvántartási és Szállítási Önálló Osztályának vezetője bírált el. A kérelem teljesítését  egy esetben az intéztek telitettségével a többi esetben indokolás nélkül elutasították. A döntéseket tudomásulvétel végett a kérelmezővel aláíratták.

A vizsgálat megállapításai:
	A megállapított tényállás alapján azt vizsgáltam, hogy a sérelmezett eljárás során biztosított volt-e a panaszos részére a jogorvoslathoz való jog, illetve azt, hogy a hozott döntések megfeleltek-e a jogbiztonság követelményének.
	Az Alkotmány a jogorvoslathoz való jogot az alkotmányos alapjogok között rögzíti. Az 57. § (5) bekezdése szerint "A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti". A "törvényekben meghatározottak szerint" gyakorolhatja, utal az eltérő szabályozási lehetőségekre és arra, hogy az egyes eljárásokban a jogorvoslatnak többféle formája lehet. 
	Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint "A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam." Az Alkotmánybíróság a jogállamiság alapvető követelményét akként határozta meg,  "hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által meghatározott keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket." Több határozatában is jogállamiság "leglényegesebb, nélkülözhetetlen, alapvető, elengedhetetlen elemeként" a jogbiztonságot rögzíti. Álláspontja szerint  jogbiztonság megköveteli, hogy " - az állampolgárok jogait és kötelességeit a törvényben megszabott módon kihirdetett és bárki számára hozzáférhető jogszabályok szabályozzák, - meglegyen a tényleges lehetőség arra, hogy a jogalanyok magatartásukat a jog előírásaihoz tudják igazítani,..". E követelményeknek a hatóság eljárása, jogalkalmazó tevékenysége során is érvényesülnie kell. 
	E jogokra vonatkozó részletes szabályokat a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet (továbbiakban Tvr.), a büntetés-végrehajtási intézetek kijelöléséről szóló 21/1994. (XII. 30.) IM rendelet, valamint a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet tartalmazza. A Tvr. 24. § A szabadságvesztést a bíróság által meghatározott fokozatban - fegyházban, börtönben vagy fogházban - és a büntetés-végrehajtási szervezet által kijelölt, lehetőleg az elítélt lakóhelyéhez legközelebb eső büntetés-végrehajtási intézetben hajtják végre. A fegyház a börtönnél, a börtön a fogháznál szigorúbb végrehajtási mód. 32. § A szabadságvesztés végrehajtása alatt az elítélt elveszti a személyi szabadságát; az állampolgári kötelességei és jogai annyiban szünetelnek, illetve korlátozottak, amennyiben erről az ítélet vagy törvény rendelkezik.
	A 21/1994. (XII. 30.) IM rendelet 9. § szerint Ha az elítéltet a Tvr. 24. §-a alapján a lakóhelyéhez legközelebbi - a végrehajtási fokozatnak megfelelő - büntetés-végrehajtási intézetben nem lehet elhelyezni, a büntetés-végrehajtás országos parancsnoka a végrehajtásra az 5-7. §-okban foglaltakról eltérő más büntetés-végrehajtási intézetet is kijelölhet.  A 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet az alábbiak szerint rendelkezik: 6. § (1) Ha jogszabály másként nem rendelkezik, a fogvatartottnak a fogvatartással összefüggő ügyében - hivatalból vagy kérelemre - azon intézet kijelölt szervezeti egységének a vezetője dönt, ahol a fogvatartott a büntetés vagy intézkedés végrehajtása céljából tartózkodik. A fogvatartott a fogvatartással összefüggő ügyében - a kérelem, bejelentés tárgyának a megjelölése nélkül - személyes meghallgatást kérhet az intézet szervezeti egységeinek a vezetőitől vagy a parancsnoktól, hozzájuk írásban közvetlenül is fordulhat. 
(2) A fogvatartott az (1) bekezdés szerinti döntés (intézkedés, határozat) ellen, vagy annak elmulasztása esetén panasszal fordulhat a parancsnokhoz. Ha a döntést a parancsnok, vagy jogszabályban meghatározott esetekben a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága (a továbbiakban: Országos Parancsnokság) kijelölt szervezeti egységének a vezetője hozta, a panaszt az országos parancsnok bírálja el. 
9. § (1) A fogvatartott jogorvoslati jogának az érvényesüléséről az intézet gondoskodik. 
(2) A jogorvoslati jog érvényesítésével kapcsolatos iratokat a címzettnek haladéktalanul továbbítani kell. A panaszokat, kérelmeket, bejelentéseket és a döntéseket az intézet köteles nyilvántartani. 
31. § (1) A szabadságvesztés végrehajtására a jogszabályokban foglalt feltételeknek megfelelő intézetet az Országos Parancsnokság illetékes szervezeti egységének a vezetője jelöli ki. 
(2) Az elítélt az (1) bekezdés rendelkezésétől eltérő intézetbe - a kijelölésre jogosult engedélye alapján - akkor szállítható, ha 
a) a kijelölt intézetben nincs férőhely; 
b) a más intézetben való elhelyezés biztonsági okból indokolt; 
c) az elítélt más intézetben való elhelyezését kérte; 
d) a megfelelő foglalkoztatására csak más intézetben van lehetőség; 
e) jogszabály így rendelkezik. 
(3) Az elítélt a (2) bekezdés szerinti intézetbe csak akkor szállítható, ha ott a szabadságvesztés végrehajtási fokozatára, illetve az elítéltek elkülönítésére vonatkozó jogszabályi rendelkezések végrehajtása biztosított. 

	A fentiek alapján megállapítható, hogy a jogorvoslathoz való alkotmányos alapjog megköveteli, hogy az érdemi, ügydöntő, az elítélt helyzetét, jogait lényegesen befolyásoló határozat tekintetében a jogorvoslat biztosítsa a döntést hozó szervtől eltérő, más szerv részéről a felülvizsgálatot, az állásfoglalást a döntés helyessége, törvényessége tekintetében, esetleg a döntés megváltoztatását vagy hatályon kívül helyezését. Vagyis a jogorvoslathoz való jog, mint alkotmányos alapjog immanens tartalma az érdemi határozatok tekintetében a más szervhez vagy ugyanazon szervezeten belüli magasabb fórumhoz fordulás lehetősége. 
	A hatályos jogszabályok szerint az elitélt fogvatartási helyét a büntetés-végrehajtási szervezet jelöli ki. Az elitéltet megillető jogok nem terjednek ki a fogvatartási hely megválasztására. A büntetés-végrehajtásról szóló törvényerejű rendelet ugyanakkor úgy rendelkezik, hogy a szabadságvesztés büntetést lehetőleg az elitélt lakóhelyéhez legközelebbi - megfelelő fokozatú - intézetben kell végrehajtani. Az a körülmény, hogy a jogszabály csak lehetőségként tartalmazza a büntetésnek a lakóhelyhez legközelebbi végrehajtását, nem jelenti azt, hogy a döntéshozó indoklás nélkül vagy a jogorvoslati lehetőség biztosítása nélkül elutasíthatja az erre irányuló kérelmet. 
	A 6/1996. (VII.12.) IM rendelet részletesen szabályozza a fogvatartottnak a fogvatartással összefüggő ügyében követendő eljárást, az elbírálási határidőket és a panaszjog gyakorlására vonatkozó előírásokat. A panaszos kérelmei alapján hozott döntések az elitélt helyzetét lényegesen befolyásoló határozatnak minősülnek, ennek ellenére nem tartalmazták a jogorvoslati lehetőségekre vonatkozó útbaigazítást, illetve az utóbbi öt esetben az indokolást sem. A közlés olyan formában történt, hogy az elutasítást tartalmazó és az intézet parancsnokához címzett átiraton egy "Tudomásul vette:... név:...Nytsz." szövegű bélyegző lenyomatban a kérelmező aláírta a tudomásulvételt.

	A fentiek alapján megállapítottam, hogy a panaszos ügyében hozott döntések formája sérti a jogállamiság és annak elengedhetetlen elemét képező jogbiztonság alkotmányos alapelvét, illetve a jogorvoslati jog gyakorlását. E jogsértő gyakorlat miatt,  alkotmányos visszásságot állapitok meg.
	 Az alkotmányos visszáság orvosolására az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 25. § alapján kezdeményezem, hogy a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoka intézkedjen az elitéltek érdemi ügyekben benyújtott kérelmeinek elbírálásával és a panaszjog gyakorlásával összefüggő eljárás részletes szabályozására és a szükséges feltételek (formanyomtatványok) biztosítására.

Budapest, 1998. június 12.

Dr. Polt Péter