OBH 7084/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
 Előadó:dr. Kollár Zsuzsanna

Az eljárás megindítása

	 Panaszosok 1996.szeptember 15-én az adatvédelmi biztoshoz fordultak az Állami Biztosításfelügyelet által  az 1945. előtt kötött életbiztosítások tárgyában számukra megküldött tájékoztató levél miatt. Az adatvédelmi biztos az ügyet 1996. szeptember 18-án hatáskör hiányára hivatkozva az állampolgári jogok országgyűlési biztosához tette át.
	Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese a jogbiztonság követelménye és  a tulajdonhoz való alkotmányos alapjog sérelmének gyanuja miatt indított eljárást.
	Az általános helyettes az ügy kapcsán tájékoztatást kért a pénzügyminisztertől a minisztérium ügyre vonatkozó álláspontjáról.

A megállapított tényállás

	Panaszosok - amint az beadványukból és az Állami Biztosításfelügyelet tájékoztató leveléből kiderül - nagyanyjuk által az Adria  Biztosító Társaságnál 1945 előtt kötött életbiztosítás kedvezményezettjei. Panaszosok levélben fordultak az Állami Biztosításfelügyelethez amelyben tájékoztatást kértek a biztosítási szerződésből származó követelésük érvényesíthetőségéről.
	Az Állami Biztosításfelügyelet a levélre válaszolva arról tájékoztatta a panaszosokat, hogy az 1945. január 1. előtt kötött  élet- és járadékbiztosításokkal kapcsolatos előzményeket a Pénzügyminisztérium Jogi Főosztálya a Pénzintézeti Központ illetékes főosztályaival, továbbá az ÁB-AEGON Általános Biztosító Rt. Jogi Főosztályával egyeztetve megvizsgálta.
	A Pénzügyminisztérium  Közigazgatási Államtitkárának az általános helyettes megkeresésére adott válaszából a következő jogtörténeti háttér rajzolódott ki:
	A második világháború után az országban működő biztosítóintézetek súlyos veszteségekkel kezdték meg tevékenységüket. A legnagyobb biztosítóintézetek, így többek között az Adria Biztosító Társaság székháza kiégett és sok más biztosítótársaság központja is a háború áldozata lett. Nyilvántartási anyagaik, irattáraik túlnyomó többségben elpusztultak.
	Az életbiztosítási üzletágra az infláció katasztrofális hatással volt, a korábban kötött biztosítások díjtartalékai ugyanis elértéktelenedtek és a pénz egyre gyorsuló leértékelődése új biztosítási állomány kiépítését sem tette lehetővé. Az infláció folyamatában az életbiztosítási díjtartalékok éppúgy értéküket vesztették mint a készpénzállomány vagy a banki betétek.
	Az életbiztosítási szerződésekből származó igények felértékeléséről szóló 6400/1946.(VI. 6.) ME rendelet a Magyarországon működő biztosító magánvállalatokkal  1945 január 1. előtt belföldön  kötött életbiztosítások esetén a nem pengőben kötött életbiztosítások biztosítási összegeit is pengőre rendelte átszámítani. Ennek a kötelezettségnek a biztosítóvállalatok 1946-ban eleget tettek, így minden biztosítási követelés pengő igényre alakult át.
	A forintérték megállapításáról és az ezzel összefüggő rendelkezésekről szóló 9000/1946.(VII. 28.) ME rendelet 7.§-a szerint 1946. augusztus elsejétől a pengőben való kötelező számítás helyébe a forintértékben való  kötelező számítás lépett. A pengőnek forintra való átszámításánál irányadó értékarányt a 8640/1946.(VII. 29.)ME rendelet állapította meg. Az irányadó átszámítási értékarány az említett rendelet szerint:négyszázezer-quadrillió pengő=1 forint.
	A 6400/1946.(VI. 6.) ME rendelet 3.§-a úgy rendelkezett, hogy az összes életbiztosítás díj- és többletdíjtartalékának fedezetéül szolgáló minden vagyontárgyat fel kell értékelni és ezek az életbiztosítások felértékelési alapjául szolgálnak tekintet nélkül arra, hogy az egyes életbiztosításokat melyik biztosítóval kötötték meg. A felértékelési kulcsszámot a pénzügyminiszernek  kellett volna meghatározni, ilyen tartalmú rendelet megalkotására azonban mind a mai napig nem került sor. A 6400/1946.(VI. 6.)ME rendelet 12.§-a ugyanakkor kimondja, hogy a hatálya alá tartozó életbiztosításon alapuló követelést bírói úton mindaddig nem lehet érvényesíteni amíg a pénzügyminiszter a felértékelési kulcsszámot közzé nem teszi.
	A felértékelési kulcsszám megállapításának elmaradását a PM. Közigazgatási Államtitkára a következőkkel indokolta: a kulcsszám megállapításához szükséges vagyonleltárt - mely a felértékelés alapját képezte volna - nem lehetett elkészíteni, mivel a biztosítók vagyona elpusztult, ingatlanaikat államosították és pénzeszközeik,értékpapírjaik inflálódtak.

	Panaszost a fent írt jogszabályi háttérről az Állami Biztosításfelügyelet azzal a következtetéssel kiegészítve tájékoztatta, hogy a hivatkozott jogszabályok alapján a felértékelési kulcsszám megállapítása az állam teherbíró-képességére tekintettel a közeljövőben nem várható. Panaszos az elutasítást az országgyűlési biztoshoz intézett levelében az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló Európai Egyezmény megsértésének minősítette.

A jogszabályi háttér	

A Ptk. 3.§ (1) bekezdése szerint a törvény védi a tulajdonnak az Alkotmányban elismert valamennyi formáját.

A Ptk. 115.§ (1) bekezdése értelmében a tulajdonjogi igények nem évülnek el. 

Az érintett alkotmányos jog

A Magyar Köztársaság Alkotmányának 13.§ (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot 

Az Alkotmány 2.§ (1) bekezdése értelmében a tulajdonjogi igények nem évülnek el

A tulajdonhoz való jog az Alkotmány 13.§ (1) bekezdése értelmében alapvető jog. A tulajdonhoz való jog alkotmányi védelmet élvező lényeges tartalmáról az Alkotmánybíróság a 64/1993. (XII. 22.) számú határozatában a következőket fejtette ki: Az Alkotmány a tulajdonjogot mint az egyéni cselekvési autonómia hagyományos anyagi alapját részesíti alapjogi védelemben. Az alkotmányos védelem módját  meghatározza a tulajdonnak az a - más alapjogoknál fel nem lelhető - sajátossága, hogy alkotmányosan védett szerepét tekintve általában helyettesíthető. Az alkotmányos védelem tárgya elsősorban a tulajdoni tárgy, azaz a tulajdon állaga. Az Alkotmánybíróság értelmezése azonban arra is rámutat, hogy a tulajdon alkotmányos garanciájának határa a tulajdon értékének biztosítása. Amint azt az Alkotmánybíróság a 26/1993. (IV. 29.)számú határozatában megállapította, az Alkotmány 13.§- a a tulajdon értékállóságát nem garantálja alkotmányosan.

A vizsgálat megállapításai

	A Ptk.115.§ értelmében a tulajdonjogi igények nem évülnek el, azok bíróság előtti érvényesítése tehát a polgári jog által nem korlátozott. A pénzügyminisztérium által elkövetett immár több mint ötven éves jogalkotási mulasztás azonban lehetetlenné teszi az egyébként el nem évülő igények érvényesítését. Az ilyen súlyos jogkorlátozásra nem adhat indokot  a jogalkotásra kötelezett állami szerv azon érvelése sem amely szerint az igények érvényesítését a gyakorlatban olyan egyéb tényezők is nehezítik mint a háború után bekövetkezett nagy mértékű infláció illetve az anyagi javak pusztulása. Ez utóbbi tényezők ugyanis éppen abban a bírósági eljárásban volnának mérlegelhetőek amelynek megindítása a miniszteri rendelet hiánya miatt lehetetlen. Ha az állam egyik szerve egy másik szerv jogalkotását valamely jog érvényesítésének feltételeként határozza meg, akkor a jogalkotási kötelezettséggel terhelt szerv nem hivatkozhat a jogalkotás gyakorlati nehézségeire. Ez utóbbi nehézségek ugyanis már a jogalkotási kötelezettség meghatározásakor is ismertek voltak.
	Nem indokolható a jogalkotási kötelezettség elmulasztása azzal a nyilvánvaló ténnyel sem, hogy az ügyben érdekelt Biztosító Társaság jogutódja kilétének megállapítása az azóta eltelt idő hosszúsága miatt nehéz.
	Az Alkotmánybíróság a 66/1992(XII.17.)sz. határozatában megállapította, hogy az Alkotmány 13.§-ában foglalt tulajdonjog védelmét, továbbá a jogbiztonság alkotmányos elvét sérti ha az állampolgárok polgári jogi követelése évtizedekig függőben marad. Jelen esetben kifejezetten arról van szó, hogy egy kérdés jogi szabályozásának hiánya  visszásságot okozott a tulajdonhoz való alkotmányos jog vonatkozásában, mivel a jogszabályalkotás elmulasztása mindmáig lehetetlenné tette a polgári jogi igények bíróság előtti érvényesítését  

Ajánlások

	1) Felkérem a Pénzügyminisztert, hogy az alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság kiküszöbölése érdekében az 1945. előtt kötött biztosítások vonatkozásában kezdeményezze miniszteri rendelet kiadását vagy kormányrendelet megalkotását, vagy

	2) Amennyiben jogszabály kiadása a miniszter álláspontja szerint nem indokolt, úgy kezdeményezem, hogy a pénzügyminisztérium által is megnevezett biztosító társaság útján rendezze az 1945 előtt kötött biztosítási szerződésekből fakadó követeléseket.

	Kérem a Pénzügyminisztert, hogy az 1993. évi LIX. törvény 25.§ - ának megfelelően az 1) pontban jelzett ajánlásommal kapcsolatos álláspontjáról, illetve eseteleges intézkedéséről hatvan napon belül, a 2) pontban megfogalmazott ajánlással kapcsolatos álláspontjáról pedig az 1993. évi LIX. törvény 21. §-ának rendelkezései szerint harminc napon belül tájékoztatni sziveskedjen.

Budapest,1998. október 26.

Dr. Polt Péter