OBH 7019/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: dr. Kiss Anikó
Az eljárás megindulása:

Panaszosok 1996-ban fordultak az állampolgári jogok országgyűlési biztosához. Panaszukban a dorogi Hulladékégető Kft. tevékenységét sérelmezték. Elmondták, hogy a dorogi Hulladékégető működése során a kibocsátási határértékeket rendszeresen túllépi.

A panasz alapján alkotmányos visszásság gyanúja merült fel, ezért az ügyben vizsgálatot indítottam.

A megállapított tényállás:

A dorogi Hulladékégető működésével kapcsolatban számos lakossági észrevétel érkezett a települési önkormányzathoz. A helyi lakosok panaszukban elmondták, hogy a Hulladékégető Kft. többszörösen túllépi a megengedett légszennyezési határértékeket, ezenfelül elavult mérési módszereket, műszereket alkalmaz, ami miatt függetlenül az égetett anyagoktól mindig ugyanazokat a füstgáz összetevőket mérik.
A lakossági bejelentés alapján az Észak-Dunántúli Környezetvédelmi Felügyelőség vizsgálatot folytatott le, melynek során megállapította, hogy a Hulladékégető működése következtében a környezeti elemek jelentős mértékű szennyezése nem következett be, ezért nem indokolt az üzemeltető tevékenységének korlátozása.

Alkalmazott jogszabályok:

1. A levegő tisztaságának védelméről szóló 21/1986 (VI.2.) MT rendelet:

2. § (1) A levegő tisztaságának védelme szempontjából
a) kiemelten védett kategóriába kell sorolni az országnak azokat a területeit, ahol az egészség, illetőleg a környezet védelme érdekében a levegő tisztaságának fokozott védelme indokolt (pl. természetvédelmi terület, gyógy- és üdülőhely):
b) az ország többi területe védett kategóriába tartozik. E kategórián belül azokra az összefüggő ipari területekre, illetőleg mezőgazdasági nagyüzemi telepekre, amelyek lakott és kiemelten védett területekkel – a légszennyezési áthatást, illetőleg az előírt védőterületet is figyelembe véve – közvetlenül nem érintkeznek, alacsonyabb levegőtisztaság-védelmi követelmények állapíthatók meg.
(3) Azokat a védett kategóriába tartozó területeket, ahol az (1) bekezdés b) pontja szerinti alacsonyabb levegőtisztaság-védelmi követelmények megállapítása indokolt, a környezetvédelmi felügyelőség és a közegészségügyi hatóság állásfoglalása alapján a települési önkormányzat jelöli ki.

4. § (1) Légszennyezést okozó, helyhez kötött létesítmény (a továbbiakban: helyhez kötött légszennyező forrás) tervezése, létesítése, meglevő bővítése, rekonstrukciója, felújítása, korszerűsítése (a továbbiakban együtt: létesítése) során
a) olyan technológiát, eljárást, berendezést kell tervezni, bevezetni, létesíteni, illetőleg
b) az anyagok (nyersanyagok, hulladékok stb.) kezelésére (gyűjtésére, tárolására, szállítására, ártalmatlanítására), feldolgozására olyan eljárást kell alkalmazni, amely nem okoz káros légszennyezést.
(2) A környezetvédelmi és területfejlesztési miniszter által meghatározott helyhez kötött új légszennyező forrás létesítése során a tervező, tervező hiányában a beruházó, illetőleg az építtető (a továbbiakban együtt: beruházó), a technológia megváltoztatása esetén az üzemeltető, az (1) bekezdésben foglaltak teljesítése érdekében köteles kibocsátási határérték megállapítását kérni a levegőtisztaság-védelmi hatóságtól.
(3) Kibocsátási határértékként – ha jogszabály másként nem rendelkezik – a területi kibocsátási határérték és a technológiai kibocsátási határérték közül a kisebbet kell megállapítani.

5. § (1) A környezetvédelmi és területfejlesztési miniszter által meghatározott, helyhez kötött, működő légszennyező forrással kapcsolatban a levegőtisztaság-védelmi hatóság
a) kibocsátási határértéket állapít meg;
b) az üzemeltetőt – a káros légszennyezés megszüntetése érdekében – megfelelő elszívó-tisztítóberendezés létesítésére, a technológia korszerűsítésére vagy más intézkedésre kötelezheti;
c) mérést, vizsgálatot (a továbbiakban: vizsgálat) végezhet vagy végeztethet;
e) nyilvántartja a légszennyező forrás jellemző adatait.
(2) Kibocsátási határértékként – ha jogszabály eltérően nem rendelkezik – a területi kibocsátási határértéket kell megállapítani. A 4. § (4) bekezdésében foglalt feltételek fennállása esetén a területi kibocsátási határértéknél szigorúbb határérték (egyedi határérték) is megállapítható.

6. § A helyhez kötött, működő légszennyező forrás üzemeltetője köteles
a) a légszennyezést a számára megállapított határértékre csökkenteni (a technológiai előírások betartásával, a tisztítóberendezések beépítésével, illetve gondos üzemeltetésével stb.);
b) a légszennyezésre vonatkozóan az üzemi műszaki adatok, számítások, illetőleg a mérési eredmények alapján az – környezetvédelmi és területfejlesztési miniszter által elrendelt – adatszolgáltatást teljesíteni;
c) a levegőtisztaság-védelmi hatóság, illetőleg az általa megbízott részére a megállapított határidőre a vizsgálat feltételeit biztosítani és a vizsgálathoz szükséges adatokat átadni.

10. § (1) Légszennyezési bírság fizetésére kell kötelezni a jogi személyt, a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetet, illetve egyéni vállalkozót, ha
a) káros légszennyezést okozó, helyhez kötött pont- és épületforrást üzemeltet;
b) bejelentésre kötelezett felületi forrást üzemeltet
– a kibocsátó felület nagysága alapján, továbbá
– a levegőtisztaság-védelmi előírások és tilalmak megsértése esetén;
c) jogszabályban tiltott, illetőleg
d) jogszabályban előírt levegőtisztaság-védelmi követelményeknek meg nem felelő anyagot, terméket, berendezést termel, üzemeltet, felhasznál, illetve forgalmaz.

2. A hulladékégetés technológiai kibocsátási határértékeinek és az azok alkalmazására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló 11/1991. (V.16.) KTM rendelet:

3. § (1) A hulladékok égetése esetén biztosítani kell, hogy a berendezés tűzterében, illetve utóégetőjében a teljes füstgáz legalább 2 másodpercig 850±50 °C-on, klórtartalmú hulladék esetében 1150±50 °C-on tartózkodjék és a kimenő füstgáz legalább 6% (térfogat) oxigént tartalmazzon.
(2) 1000 névleges kapacitású és ennél nagyobb – az 1. §-ban meghatározott – égetők esetén folyamatosan mérni és dokumentálni kell a füstgáz szilárd anyag, elégetlen szén-hidrogén, kén-dioxid, sósav, hidrogén-fluorid, nitrogén-oxid és szén-monoxid tartalmát.

A hulladékégetés technológiai kibocsátási határértékei a következők:

1. A füstgáz szennyezőanyag tartalma félórás középértékben nem haladhatja meg az alábbi értékeket:
	 – szilárd anyag	 30 mg/Nm3
	 – kén-dioxid	 200 mg/Nm3
	 – nitrogén-oxidok (NO2-ben kifejezve)	 400 mg/Nm3
	 – szén-monoxid	 100 mg/Nm3
	 – sósav	 50 mg/Nm3
	 – hidrogén-fluorid	 2 mg/Nm3
	 – elégetlen szén-hidrogének (C1-ben)	 20 mg/Nm3

7. § (1) A légszennyező anyag kibocsátási határérték (a továbbiakban: kibocsátási határérték) megállapítása érdekében
(2) Az alapbejelentést csak azokra a légszennyező anyagokra nézve kell megtenni, amelyek kibocsátásának mérésére országos, illetőleg ágazati szabvány (a továbbiakban: mérési szabvány) áll rendelkezésre.

3. 4/1986 (VI. 2.) OKTH sz. rendelkezés:

13. § (1) A légszennyezési bírságot (a továbbiakban: bírság)
a) pontforrás esetén a 3. számú mellékletben,
meghatározott módon kell megállapítani (továbbiakban: alapbírság).
(2) A bírságot a káros légszennyezést okozó légszennyező forrásra, a folyamatos bírságolás
– második évében 20%-kal felemelt,
– harmadik évében 40%-kal felemelt,
– negyedik évében 60%-kal felemelt,
– ötödik és minden további évében 80%-kal felemelt összegben kell kiszabni (a továbbiakban: progresszív bírság).
(3) A bírság kiszabását mellőzni kell, ha annak az (1) bekezdés szerint megállapított összege az 5000 forintot nem haladja meg.	

A vizsgálat megállapításai és az érintett alkotmányos jogok:

A Magyar Köztársaság Alkotmányának 2. §-a szerint a Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
Az Alkotmány 70/D. §-a kimondja, hogy a Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és természetes környezet védelmével valósítja meg.
Az Alkotmány 18. §-a értelmében a Magyar Köztársaság elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez.
Az egészséges környezethez való jog az emberi élet természeti alapjának fenntartására vonatkozó állami kötelességet nevesíti. Ez a jog képezi a természeti folyamatokba való olyan mértékű  beavatkozások korlátját, melyek a természeti összetevők, mechanizmusok jelentős megváltozását idéznék elő. Ezeknek a korlátoknak a meghatározása rendkívüli szakértelmet igényel és a jogalkotó kötelessége. A környezetszennyezés ezen korlátait a jelenlegi környezetvédelmi jogszabályok határozzák meg. 
A megállapított tényállás című részben leírt esetet tehát a hatályos jogszabályoknak való megfelelőség szempontjából bíráltam el.

Jelen esetben az Észak-dunántúli Környezetvédelmi Felügyelőség a vonatkozó jogszabályok rendelkezéseinek megfelelően H-5635-2. sz. határozatában állapított meg a dorogi Hulladékégető Kft. részére technológiai kibocsátási határértéket. A határozat alapján az üzemeltető az előírt hét szennyezőanyag tekintetében rendszeresen méri a kibocsátások mértékét, és ezek eredményéről havonta tájékoztatja a környezetvédelmi hatóságot. A Környezetvédelmi Felügyelőség az üzemeltető által rendelkezésre bocsátott adatok alapján néhány légszennyező anyag tekintetében a félórás középértékek vonatkozásában kisebb mértékű túllépést állapított meg. A Felügyelőség az üzemeltető megbírságolásától azonban eltekintett, mivel a 4/1986. (VI.2.) OKTH sz. rendelkezés alapján nem kell bírságot kiszabni akkor, ha a bírság megállapított összege az 5.000. Ft-ot nem haladja meg.

A Környezetvédelmi Felügyelőség tehát a jogszabályok és az állami irányítás egyéb eszköze által meghatározott előírásoknak megfelelően járt el, alkotmányos visszásságot nem idézett elő. A jogi szabályozás megfelelősége tekintetében ugyanakkor az országgyűlési biztos külön vizsgálatot tart szükségesnek.

Budapest, 1997. december 8.

Dr. Polt Péter