OBH 6859/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Kiss László

Az eljárás megindulása:
	A panaszos azért fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert 1996. március 20-án K. Krisztina ellen, személyes szabadság megsértésének bűncselekménye miatt tett feljelentése ügyében a BRFK II. ker. Rendőrkapitánysága a nyomozást megszüntette. Véleménye szerint a rendőrség a nyomozás során felületesen járt el. A bejelentés alapján az állampolgári jogok országgyűlési biztosának általános helyettese az 1993. évi LIX. tv. 16. § (1) bekezdésére tekintettel vizsgálatot rendelt el az esetleges alkotmányos visszásság megállapítása érdekében.

Érintett alkotmányos jog:
Jogállamiság, jogbiztonsághoz való jog (Alk. 2 .§ (1)bek. 

Alkalmazott jogszabályok:
1994. évi XXXIV. törvény a Rendőrségről
13. § (2) A rendőr köteles a törvény rendelkezésének megfelelően, részrehajlás nélkül intézkedni.
1973. évi I. törvény a büntetőeljárásról
5. § (1) A hatóságok feladata, hogy az eljárás minden szakaszában a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák, a valóságnak megfelelően állapítsák meg, a terhelő és mentő, valamint a büntetőjogi felelősséget súlyosító és enyhítő körülményeket egyaránt figyelembe vegyék. Fel kell deríteni azokat az okokat és körülményeket is, amelyek a bűncselekmény elkövetését közvetlenül lehetővé tették.
(2) Az eljárásban részt vevő személyek az e törvényben meghatározott esetekben és módon kötelesek és jogosultak a bizonyításban közreműködni.
(3) A büntetőeljárásban szabadon felhasználható minden olyan bizonyítási eszköz és bizonyíték, amely a tényállás megállapítására alkalmas lehet; a hatóságok ezeket egyenként és összességükben szabadon értékelik, és ezen alapuló meggyőződésük szerint bírálják el.
61. § (1) A bizonyítás eszközei különösen a tanúvallomás, a szakvélemény, a tárgyi bizonyítási eszköz, az okirat, a szemle, a helyszínelés, a bizonyítási kísérlet, a felismerésre bemutatás és a terhelt vallomása.
(2) Az eljárás során fel lehet használni a bizonyítás olyan eszközeit is, amelyeket az arra illetékes hatóságok – a törvényben meghatározott feladataik teljesítése során – a büntetőeljárás megindítása előtt szereztek meg.
(3) A bizonyítás eszközeinek nincs előre meghatározott bizonyító ereje.
(4) A kétséget kizáróan nem bizonyított tényt a terhelt terhére értékelni nem lehet.
139. § (1) A nyomozást határozattal meg kell szüntetni, ha
a) a cselekmény nem bűncselekmény, vagy azt nem a gyanúsított követte el;
b) a nyomozás adatai alapján nem állapítható meg bűncselekmény elkövetése, az elkövető kiléte, illetőleg az, hogy a bűncselekményt a gyanúsított követte el, és az eljárás folytatásától sem várható eredmény;
140. § (1) A nyomozás megszüntetéséről a nyomozó hatóság, a Btk. 22. §-ának e) pontjában meghatározott büntethetőséget kizáró ok, illetőleg a Btk. 32. §-ának d) pontjában meghatározott büntethetőséget megszüntető ok fennállása esetén az ügyész határoz.
(2) A nyomozást megszüntető határozatot közölni kell a sértettel, a feljelentővel és azzal, aki magánindítványt terjesztett elő. Ha a határozatot a nyomozó hatóság hozta, azt az ügyésznek is megküldi.

Megállapított tényállás:
	A BRFK II. ker. Rendőrkapitányságától beszerzett nyomozati iratok alapján a következők nyertek megállapítást:
	A panaszos azért tett feljelentést, mert 1996. február 27-én - miközben lakóházuk pincéjében burgonyát válogatott - K. Krisztina, a ház közös képviselője, valamint annak barátja M. László, sértegették, bántalmazták, majd rázárták a pincerekesz ajtaját. Feljelentése szerint a pincéből a keresésére indult férje és H. Károly tanú szabadították ki.
	A nyomozás során a panaszos férjét, továbbá H. Károlyt, M. Lászlót és egy kívülálló személyt hallgattak ki tanúként, aki igazolta, hogy M. László a kérdéses időpontban egy társaságban szórakozott. A kihallgatott tanúk - a panaszos férje kivételével - eltérően adták elő az eseményt, a gyanúsítottként kihallgatott K. Krisztina és M. László tagadták, hogy a feljelentett cselekmény megtörtént. K. Krisztina a gyanúsítás ellen panasszal élt, panaszának az ügyészség helyt adott. A rendőrség az ügyben a nyomozást 1996. május 7-én bizonyítottság hiányában megszüntette, a sértettnek a megszüntető határozat ellen benyújtott panaszát az ügyészség 1996. június 19-én elutasította. 
	A Fővárosi Főügyészségen benyújtott ismételt panasz alapján a Legfőbb Ügyészség 1997. január 9-én pótnyomozást rendelt el az ügyben. Az eljárás során a rendőrség eredménytelenül szembesítette a tanúkat, az események tisztázása nem sikerült. A panaszos által megnevezett tanúk közűl ketten időközben meghaltak, így ismét csak H. Károly erősíthette volna meg az általa elmondottakat, de ő is ragaszkodott korábbi vallomásához, amelyben a panaszostól eltérően adta elő a történteket. Az elvégzett pótnyomozás során sem sikerült kétséget kizáró bizonyítékokat beszerezni a gyanúsított bűnösségére, ezért a kapitányság a nyomozást 1997. március 31-én a Be. 139. § (1) bekezdés b) pont alapján megszüntette. A határozat ellen újabb panasz nem érkezett. 
	A büntetőeljárás szabályai szerint a hatóságok szabadon mérlegelik a rendelkezésre álló bizonyítékokat és az ügyeket ezen alapuló meggyőződésük szerint bírálják el. Amennyiben a hatóságok a tényállást alaposan és hiánytalanul tisztázzák és mérlegelési jogkörüket nem lépik túl, ebben az esetben eljárásuk a jogállamiság követelményeinek megfelel. Az országgyűlési biztosnak nincs arra lehetősége, hogy a Be.-ben szabályozott bizonyítási eljárást maga folytassa le. Mivel a panaszos ügyében az eljárási jogszabályokat a hatóság szem előtt tartotta és minden lehetséges intézkedést megtett a tényállás tisztázása érdekében, így jogsértés nem volt megállapítható.
	Ugyanakkor az országgyűlési biztos azt is vizsgálta, hogy a nyomozóhatóság számára biztosított mérlegelési jogkör alkotmányos határait nem lépték-e túl. A vizsgálat azonban erre vonatkozóan sem tárt fel olyan körülményt, amely alkotmányos visszásságra utalna, ezért a vizsgálatot a panaszos egyidejű értesítése mellett megszüntetem.

Budapest, 1997. október

Dr. Polt Péter