OBH 6321/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Borza Bea

A vizsgálat megindulása

A panaszos szívinfarktus következtében elhunyt férje halálának körülményeit kifogásolva fordult az Országgyűlési Biztosok Hivatalához kérve, hogy az országgyűlési biztos folytasson vizsgálatot az elhunytat kezelő kórház orvosainak tevékenységével kapcsolatban, különös tekintettel arra, hogy az általa tapasztalt bánásmód idézhette elő a beteg halálát.

Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16.§ (1), valamint 17.§ (1) bekezdése alapján az ügyben vizsgálatot indítottam, mert felmerült az Alkotmányban biztosított élethez, emberi méltósághoz való jog (54.§) sérelmének gyanuja.

A panaszolt helyzet korrekt feltárása érdkében megkerestem a Magyar Orvosi Kamara elnökét valamint az országos tisztifőorvost.

A tényállás megállapítása

Panaszos beadványa, valamint a megkeresett szervek tájékoztatása, illetve vizsgálata alapján a következő tényállást állapítottam meg.

Panaszos férjét 1996. február 10-én szívinfarktus következtében fellépő rosszullét okán szállították lakóhelyéről a Bajcsy-Zsilinszky Kórház Intenzív Coronária Egységébe, ahol intenzív ellátásban részesült. A felvételt követő negyedik napon a beteg állapotában oly mértékű javulást észleltek a kórház orvosai, hogy a Kardiológiai Osztályra helyezték át. Ápolásának hatodik napján - február 15-én hajnalban fellépő ismételt rosszullétet követően - a beteg elhunyt.

Panaszos beadványában kifogásolta, hogy férjét - álláspontja szerint - igen rövid ideig tartó intenzív kezelés után helyezték ki az intenzív osztályról, ezzel idő előtt szakadt meg a gépi valamint állandó orvosi felügyelet. A kórterem - ahol ápolását folytatták - pedig alkalmatlan volt a zavartalan gyógyulásra, tekintettel arra, hogy átjáró-kórterem lévén az ebből nyíló másik helységből a kórház folyósója kizárólag ezen a szobán keresztül volt megközelíthető. Sérelmezte továbbá a panaszos, hogy férje szobatársának haldoklása, majd halála igen komoly pszichés terhet jelentett beteg férje számára. A szobatárs halálát követően pedig a folyósón történt több órás várakozás viselte meg az egyébként is éppen lábadozó beteget.

Kifogásolta továbbá a panaszos, hogy számára nem derült ki, hogy kérdéseivel, kifogásaival kihez fordulhat valamint a boncolás mellőzése iránti kérelmét - szóban - elutasították.

A Magyar Orvosi Kamara arra a kérdésre, hogy létezik-e olyan szakmai normarendszer, amely rendezné az intenzív osztályról való kihelyezés szabályait - ki, milyen indikációra dönthet, illetve a kikerülést követően az orvosi felügyelet biztosítása - arról tájékoztatott, hogy nem létezik olyan átfogó szakmai szabályozás, mely a felvetett kérdésre választ adna, ugyanakkor az intézmény szervezeti és működési szabályzata tartalmazza (illetve kellene tartalmaznia) a döntéshozatali rendszert.

Az országos tisztifőorvos - megkeresésemre - az ÁNTSz Fővárosi Intézetét hívta fel az ügy vizsgálatára. Ennek során a fővárosi tisztifőorvos helyettese az ügyet vizsgálatra áttette az arra illetékes, érintett kórház főigazgatójához. Tekintettel arra, hogy ez ügyben panaszos már több intézményt megkeresett, a kórház főigazgatója újabb vizsgálat folytatását nem találta indokoltnak, ugyanakkor a már lefolytatott vizsgálat dokumentumait a főváros helyettes tisztifőorvosa - így áttételesen az országgyűlési biztos általános helyettese - rendelkezésére bocsátotta.

Az 1996 év őszén folyt vizsgálatban részt vett a Fővárosi Közgyűlés Egészségügyi és Sport Bizottsága, a Népjóléti Minisztérium illetékese, az Orvosi Kamara Etikai Bizottsága, valamint igazoló jelentésével az osztály megbízott osztályvezető főorvosa. A vizsgálat befejeztével a kórház főigazgatója a Fővárosi Közgyűlés Egészségügyi és Sport Bizottsága elnökéhez eljuttatott levelében megállapította, hogy figyelemmel a jelentés, a kórlap és az egyéb dokumentumok tartalmára, valamint arra, hogy "az elhunyt felesége a boncolás mellőzését kérte - nem emelve kifogást az elhunyt ellátásával és ápolásával kapcsolatban - panaszos férjének halálával kapcsolatban mulasztás nem történt". Erre tekintettel a fővárosi tisztifőorvos helyettese ugyancsak arról számolt be az országgyűlési biztos általános helyettesének, hogy az ügyben mulasztás nem történt.

Jogszabályi háttér

1972. évi II. törvény
az egészségügyről
(1998. június 30-ig hatályos szöveg)

43. § (1) A gyógyító-megelőző tevékenység körében az orvosi vizsgálatnak a beteg minden panaszára és a vizsgálat során észlelt minden kóros tünetre ki kell terjednie. A beteget az adott lehetőségek között az orvostudomány mindenkori állásának, a beteg egyéni adottságainak, valamint betegsége szakának megfelelő gyógykezelésben kell részesíteni. Az orvosnak és a fogorvosnak (a továbbiakban: orvos) a legcélravezetőbb vizsgálati módszereket, gyógymódokat és gyógyító eszközöket kell alkalmaznia.
(2) Az orvosnak a legnagyobb gondossággal és körültekintéssel meg kell tennie mindazokat az intézkedéseket, amelyek a betegségek megelőzéséhez, a beteg életének megmentéséhez, gyógyulásához, munkaképességének helyreállításához szükségesek. Az orvos az általa gyógyíthatatlannak vélt beteget is a legnagyobb gondossággal köteles gyógykezelni.
(3) Az orvos gyógyító-megelőző tevékenységében a tudományosan elfogadott vizsgálati eljárásokat, gyógymódokat és gyógyító eszközöket – a fennálló jogszabályok korlátai között – maga választja meg. Az orvos felelős a beteg vizsgálata és gyógykezelése, egészségének védelme érdekében tett intézkedéseiért, illetőleg a szükséges intézkedések elmulasztásáért.

45. § (1) Az orvosnak az általa kezelt beteget, illetőleg hozzátartozóját vagy – ha a beteg gyógykezelése érdekében szükséges – gondozóját a betegségről és a beteg állapotáról megfelelő módon tájékoztatni kell.
(2) Az orvos köteles az általa kezelt betegnek, illetve hozzátartozójának (gondozójának) a gyógykezeléssel kapcsolatos utasításokat részletesen és körültekintően megadni.

64.§ (2) A fekvőbeteg intézetben meghalt személy holttestét kórbonctani vizsgálat alá kell vonni. Olyan személy holttestén, aki nem fekvőbeteg intézetben halt meg, a halál oka, vagy az alapbetegsége megállapítása céljából – a kezelőorvos, valamint a közeli hozzátartozó kérelmére – kórbonctani vizsgálatot lehet végezni. Jogszabályban meghatározott esetekben, illetőleg a közeli hozzátartozó kérelmére a kórbonctani vizsgálatot mellőzni lehet.

1997. évi CLIV. törvény
az egészségügyről
(1998. július 1. napján lépett  hatályba)

10. § (1) Az egészségügyi ellátás során a beteg emberi méltóságát tiszteletben kell tartani.
(...)
(6) A beteget csak méltányolható okból és ideig szabad várakoztatni.

8/1993. (III. 31.) NM rendelet
a gyógyító-megelőző intézmények és szolgálatok szakfelügyeletéről

1. § (1) A rendelet hatálya a fegyveres erők által fenntartott egészségügyi intézmények és szolgálatok kivételével kiterjed a tulajdonviszonytól, fenntartótól, illetve finanszírozótól függetlenül valamennyi gyógyító-megelőző intézmény és szolgálat, illetve tevékenység felügyeletére.
(2) A szakfelügyelet célja a gyógyító-megelőző ellátás hatékony, az orvostudomány mindenkori színvonalának megfelelő működésének, az egészségügyi ágazati jogszabályok érvényesülésének elősegítése, a szakmai irányelvek és minőségi követelmények közvetítése és mindezek együttes megvalósításának nyomon követése.

2. § (1) A szakfelügyeletet az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálat (a továbbiakban: ÁNTSZ) a megyei (fővárosi), illetve városi (fővárosi kerületi) felügyelő szakfőorvosok (a továbbiakban: megyei és városi szakfőorvosok) útján látja el.

3. § (1) A szakfőorvosok szakfelügyeleti tevékenységük körében vizsgálják
a) a megelőzés, a kórismézés, a gyógyítás, az ápolás, a gondozás, a rehabilitáció és az orvosi szakvéleményezés minőségét; (...)

Érintett alkotmányos jogok

1949. évi XX. törvény
A Magyar Köztársaság Alkotmánya

54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.

70/D. § (1) A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez.
(2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.

A vizsgálat megállapításai

Az egészségügy rendszerét érintő kérdések vizsgálata során az országgyűlési biztos és általános helyettese többször hivatkozott az Alkotmánybíróság e tárgyban hozott döntéseire, az alapjogi értelmezés gyakorlati aspektusaira. Ezzel összefüggésben a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való alkotmányos alapjog az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, mely a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet kell, hogy teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához és életviteléhez. E feltételeket konkretizálja egyebek között az Alkotmány 70/D. §-ának (2) bekezdésében írt rendelkezés, amely az állam kötelezettségévé teszi a megfelelő egészségügyi intézmények létesítését és az orvosi ellátás megszervezését. [56/1995(IX.15.) AB hat.]

Az állam említett alkotmányos kötelezettsége körében gondoskodik az egészségügyi intézmény működésének, az egészségügyi ellátás folytatott gyakorlatának szakmai felügyeletéről, melyet a jogalkotó az ÁNTSz, illetve a felügyelő szakfőorvosok kompetenciájába utal. Természetesen az "orvoslás" szigorú szakmai szabályai közé sorolandók azok az etikai normák is, mely - tekintettel az orvos-beteg viszony bizalmi jellegére - elengedhetetlen komponense az eredményes együttműködésnek.

Az ügyben valamennyi rendelkezésre álló dokumentum és az ezekből megállapított vizsgálati eredmények az egészségügyi ellátás tekintetében nem tártak fel szakmai, illetve etikai szabálysértést. Ugyanakkor a kórház főigazgatója által megállapított - a tényállásban rögzített - vizsgálati eredmény és a panaszos beadványában szereplő tények között néhány kérdésben ellentmondás keletkezett, mely feloldására irányuló bizonyítási eljárást a helyettes országgyűlési biztos számára a reá vonatkozó törvény nem biztosít. 

A feltárt ellentmondások között szerepel például a beteg állapotáról történt kellő tájékoztatás hiánya, melyet a panaszos a többi között kifogásolt és amelyre a folytatott vizsgálat nem tartalmazott semmilyen megerősítő adatot. Ugyanakkor a panasz alapjául szolgált esemény bekövetkezésekor hatályban volt egészségügyi törvény - amint az a fentiekben látható - a  hozzátartozó megfelelő tájékoztatására tartalmaz kötelező rendelkezést, míg az 1998. július 1-én hatályba lépett új egészségügyi törvény a beteg jogait helyezi előtérbe, így a hozzátartozó korábbi jogai csakugyan háttérbe szorulnak. 

Tekintettel azonban arra, hogy az idő múlásával már nem, illetve nem teljességgel rekonstruálható a panaszban előadott helyzet, valamint az ügyben érintett valamennyi személy/szerv egybehangzóan foglalt állást amellett, hogy az egészségügyi ellátást illetően mulasztás nem terheli az egészségügyi dolgozókat, mindez olyan szakmai, illetve etikai kérdéskör melyet az országgyűlési biztos nem vizsgálhat. Ugyanakkor a hozzátartozót érintő tájékoztatási kötelezettség vonatkozásában jelenleg már nincs felhívható, hatályos jogszabály, melynek alapján panaszos kifogása - akár utólagosan - kielégíthető lenne.

Következésképpen miután a panasz alapjául szolgált esemény nem valamely alkotmányos joggal összefüggő sérelem következtében alakult ki, az országgyűlési biztos számára nincs törvényes lehetőség alkotmányos visszásság megállapítására.

Budapest, 1998. augusztus  13.

Dr.Polt Péter