OBH 5064/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Ügyintéző: dr. Katona Anikó

Az eljárás megindulása:

C. I. panaszos beadvánnyal fordult az Országgyűlési Biztos Hivatalához, melyben előadta, hogy 1995. decemberében feljelentést tett az illetékes ügyészségen volt munkahelye, a megyei kórház, a kórház alkalmazásában álló őrző-védő kft., illetve két rendőr eljárása ellen.
Panaszos leírása szerint munkáltatójával munkaügyi vitába keveredett, melynek eredményeképpen a kórház felmondott neki. A felmondást a panaszos munkaügyi bíróság előtt megtámadta. Állítása szerint a kórház ennek hatására a biztonsági őröket írásban utasította, hogy a panaszost - ha a kórház területén meglátják - távolítsák el.
Az utasítás hatására a biztonsági őrök a panaszost, kifelé menet, megállították és nem engedték, hogy elmenjen. Ezután rendőröket hívtak, akik a körülmények tisztázása nélkül - azon a címen, hogy a panaszosnál nincs személyi igazolvány - a panaszost megbilincselték, megmotozták, majd előállították.
Az előállítás után a panaszos az illetékes nyomozó hivatalnál feljelentést tett az intézkedő két rendőr ellen.
Mint fentebb már említésre került panaszos a kórház eljárása miatt is feljelentést tett, amelyre választ 1996. július 5.-én kapott - többszöri tudakozódás és félretájékoztatás után - elutasító határozatot, melyben tájékoztatták, hogy a kórház elleni ügyét lezárták, mivel ez az egészségügyi intézmény belső problémája.
Azóta a panaszos a kórház ellen az illetékes városi bíróságon keresetet nyújtott be.

Érintett alkotmányos jogok:

- 54. § (1) A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.
(2) Senkit nem lehet kínzásnak, kegyetlen, embertelen, megalázó elbánásnak vagy büntetésnek alávetni, és különösen tilos emberen a hozzájárulása nélkül orvosi vagy tudományos kísérletet végezni.

- 55. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani.

- 57. § (5) A Magyar Köztársaságban a törvényekben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírói, államigazgatási vagy más hatósági döntés ellen, amely jogát vagy jogos érdekét sérti.
Megállapított tényállás:

Panaszosnak a kórházzal kapcsolatos vitája már bírósági szakba került. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 29. § (1) bekezdése nem teszi lehetővé az országgyűlési biztos számára a független magyar bíróságok eljárásának vizsgálatát, ezért a panasz ezen részét hatáskör hiányában nem vizsgálhatom.
A panaszos feljelentésére az illetékes megyei Ügyészségi Nyomozó Hivatalnál Ny. 16/1996. szám alatt hivatalos eljárásban elkövetett bántalmazás vétségének alapos gyanúja miatt indult büntetőeljárás.
A panaszos - mint fentebb már utaltam rá - azért tett feljelentést a vele szemben 1995. december 20-án a megyei kórház területén intézkedő rendőrök ellen, mert őt jogtalanul megbilincselték, megmotozták és indokolatlanul előállították a városi rendőrkapitányságra, ahol egy órán át visszatartották.
Az ügyben a nyomozó hivatal 1996. március 27-én megszüntette az eljárást, mivel a nyomozás adatai alapján nem volt megállapítható a bűncselekmény elkövetése és a további eljárástól sem volt  várható eredmény. A határozat ellen a panaszos panaszt jelentett be. A feljelentő panaszát a városi ügyészség elutasította.
A panaszos újabb panasza alapján a Legfőbb Ügyészség Nyomozás Felügyeleti Főosztálya 1997. február 13.-án kelt NF. 2573/1996/5-I. számú határozatával az   ügyészségi nyomozó hivatal és a városi ügyészség határozatát, valamint a megyei főügyészség Nyfel. 679/1996. számú intézkedését felülvizsgálta és a sérelmezett határozatokat hatályon kívül helyezte. Egyidejűleg a főügyészséget pótnyomozás elrendelésére és lefolytatására utasította.
A megyei főügyészség 1997. február 20-án kelt Nyfel. 679/1996. számú határozatával az ügyben pótnyomozást rendelt el, amelynek lefolytatásával a korábban eljárt nyomozó hivatalt bízta meg.

A vizsgálat megállapításai:

Az Alkotmánybíróság az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében meghatározott és minden ember veleszületett jogaként deklarált emberi méltósághoz való jogot az ún. "általános személyiségi jog" egyik megfogalmazásának tekinti. Állandó gyakorlata szerint az állam akkor nyúlhat egy alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog vagy szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél elérése érdekében történik, hanem szükséges, hogy a korlátozás megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyenek egymással. A törvényhozó és a jogalkalmazó szerv a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. Alkotmányellenes a jog tartalmának korlátozása, ha az kényszerítő ok nélkül történik, vagy ha a korlátozás súlya az elérni kívánt célhoz képest aránytalan.
A rendőrök eljárása - az 1994. évi XXXIV. törvény rendelkezései alapján, az intézkedés törvényes céljával nem állt arányban. Mint az többször elhangzott és a jelenlévő kórházi biztonsági őrök tanúvallomásából is kiderült, a panaszos felfokozott idegállapotban volt, szóban tiltakozott az eljárás ellen, de nem volt agresszív és nem kiabált, a körülmények nem mutattak egy súlyosabb - a személyi szabadságot korlátozó- intézkedés szükségességére. Emellett az a kijelentés sem állja meg a helyét, hogy a sértett személyazonosságát nem lehetett hitelt érdemlően bizonyítani. A panaszost ismerték a biztonsági őrök, éppen azért tartóztatták fel. A panaszos személyének azonosítása az alábbi korlátozások nélkül is biztosítható lett volna. 
Fentiek alapján a rendőrök eljárása a panaszos "passzív ellenállásával" szemben, nevezetesen az, hogy személyi igazolványa hiánya miatt kezeit hátracsavarva megbilincselték, megmotozták, előállították, majd egy órán keresztül fogva tartották - sértette a panaszos emberi méltósághoz, szabadsághoz való jogát és a  megalázó bánásmód tilalmát. 

Az illetékes rendőrkapitányság vezetője - a nyomozó hatóság ezirányú kezdeményezésére  - a fegyelmi eljárás elrendelését nem tartotta szükségesnek. A rendelkezésére álló iratok alapján az eljárást törvényesnek és jogszerűnek tartotta.
A Legfőbb Ügyészség Nyomozás Felügyeleti Főosztálya a pótnyomozást elrendelő határozatának lényege szerint a rendőrök kifogásolt magatartása bizonyítottság esetén nem fegyelmi vétség, hanem a jogellenes fogvatartás bűntettének megállapítására lehet alkalmas, ezzel kapcsolatban azonban a tényállást alaposan és hiánytalanul nem tisztázták.
A tényállás maradéktalan tisztázásával és a nyomozás kiegészítésével az ügyet és a panaszos panaszát megnyugtatóan rendezni lehet.
Mivel a panaszt a Legfőbb Ügyészség saját hatáskörében felülvizsgálta és orvosolta, az Ügyészség részéről alkotmányos jogsérelmet megállapítani nem lehet. Az eljáró rendőrök elleni fegyelmi eljárás lefolytatását szükségesnek tartottam volna, az eljárás azonban az 1996. évi XLIII. törvény 122. §-ban meghatározott határidő eltelte miatt már nem indítható meg.

Budapest, 1997. április 

Dr. Polt Péter