OBH 3981/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: Dr. Gellér Balázs
Vizsgálat megindítása
	A panaszos a feleségével együtt az 1996. április 22-én az Országgyűlési Biztosok  Hivatalához intézett beadványában azt kifogásolta, hogy az ellene folytatott büntetőeljárás során a nyomozó hatóság bírósági döntés ellenére fogvatartotta, továbbá az eljárás felfüggesztése idejére is fenntartotta nagyértékű vagyontárgya lefoglalását. Mivel a beadványban megjelölt sérelem összefüggésbe hozható a Magyar Köztársaság Alkotmánya 55. § (1) bekezdésében biztosított szabadsághoz, valamint a 13. § (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz való joggal, a vizsgálatot az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16. § (1) bekezdése alapján megindítottam.
	Az eljárás során többször megkerestem az országos rendőrfőkapitányt, akitől az üggyel kapcsolatos állásfoglalást, illetve az ügy állásáról tájékoztatást kértem.

A megállapított tényállás
	1994. november 17-én az egyik a panaszos és társa átadtak egy 1.000.000 GBP-ről (angol font) kiállított csekket a Dunabanknak  beváltás céljából. 1994. december 9-én a BRFK Vizsgálati Főosztály Gazdaságvédelmi Osztálya őrizetbe vette a panaszost, aki ellen különösen nagy kárt okozó csalás bűntettének alapos gyanúja miatt eljárás indult. A csekket, mint bűnjelet a rendőrség lefoglalta, és a büntetőeljárásról szóló 1973. évi I. törvény (Be.) 102. § (1) bekezdése és a 13/1979. (VII. 10.) IM rendelet 11. §-a alapján letétbe helyezte a Magyar Nemzeti Bank Emissziós Főosztályán. A lefoglalás megszüntetésére ezt követően nem került sor.
	1994. december 13-án kb. 12:00 órakor a Pesti Központi Kerületi Bíróság az őrizettbe vett panaszost - az előzetes letartóztatásba helyezési indítvány ellenére -  szabadlábra helyezte.  12:30 órakor a panaszost a fogdába visszazárták, és több órával később - a panaszos szerint 19:00 órakor, az országos rendőrfőkapitány állítása szerint 16:30 órakor - bocsátották el.
	1995. augusztus 18-án az ORFK Vizsgálati Főosztály vezetője az ügyet hatáskörébe vonta és a nyomozással a Központi Vizsgálati Osztályt bízta meg, majd 1995. december 19-én a Be. 137. § (3) bekezdés d. pontja alapján a nyomozást külföldi szerv megkeresésére tekintettel felfüggesztették.
	1996. szeptember 12-én a panaszos ismét az Állampolgári Jogok Országgyűlési Biztosához fordult azzal, hogy egy rendőrségi nyomozó őt, gyanúsított társán keresztül megfenyegette amiért ő az országgyűlési biztoshoz fordult. Az országos rendőrfőkapitány álláspontja szerint csupán ennek a lépésnek szükségtelenségét közölte a nyomozó.

A vizsgálat megállapításai
	Az országgyűlési biztosnak kötelessége a beadványok vizsgálata az 1993. évi LIX. tv. 16. § (1) bekezdése alapján, ha a panaszos megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv eljárása, ennek során hozott határozata (intézkedése), illetőleg a hatóság intézkedésének elmulasztása következtében a panaszost alkotmányos jogaival összefüggésben sérelem érte vagy ennek közvetlen veszélye áll fenn, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. A vizsgálat során három panaszt vizsgáltam:
- a panaszosnak azt a sérelmét, hogy a bíróság szabadlábra helyezést elrendelő végzése ellenére a fogdába visszazárták, és csak később bocsátották el - a személyes szabadság jogtalan korlátozásának lehetősége miatt,
- a panaszosnak azt a sérelmét, hogy a büntetőeljárás alapját képező bűncselekmény tárgyának, az 1.000.000 GBP-ről kiállított csekk lefoglalását nem szüntették meg - a tulajdonjog alkotmánysértő korlátozásának lehetősége miatt,
- a panaszosnak azt a sérelmét, hogy az országgyűlési biztoshoz fordulás miatt a nyomozó hatóság megfenyegette - a panaszhoz való joga alkotmányellenes korlátozásának lehetősége miatt.

1. A jogosulatlan szabadságelvonás kérdése
	A megállapított tényállás szerint a bíróság 1994. december 13-án körülbelül 12 órakor a panaszos előzetes letartóztatására irányuló ügyészségi indítványt elutasította, ám a rendőrség az akkor hatályos 35/1991. (Bk. 23.) BM utasítás szerint a panaszost 12:30 órakor a fogdába visszazárta, és állítása szerint csak 19:00 órakor, az országos rendőrfőkapitány szerint 16:30 órakor bocsátották el onnan.  Az országos rendőrfőkapitány az ebédeltetést és több személy befogadását határozta meg,  mint a szabadítás elhúzódásának okát. Figyelemmel arra, hogy a hosszabb időtartam bizonyítására nem rendelkezem eszközökkel, az eljárás során azt vizsgáltam, hogy rendőrfőkapitány által elismert, a bírói végzést követő négy órás fogvatartás okozott-e visszáságot a panaszos alkotmányos jogának sérelme által.
A kérdésre nézve az Alkotmány világos szabályokkal szolgál: 
"55. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra, senkit sem lehet szabadságától másként, mint a törvényben meghatározott okokból és a törvényben meghatározott eljárás alapján megfosztani.
(2) A bűncselekmény elkövetésével gyanúsított és őrizetbe vett személyt a lehető legrövidebb időn belül vagy szabadon kell bocsátani, vagy bíró elé kell állítani. A bíró köteles az elé állított személyt meghallgatni és írásbeli indokolással ellátott határozatban szabadlábra helyezéséről vagy letartóztatásáról haladéktalanul dönteni.
(3) Az, aki törvénytelen letartóztatás vagy fogvatartás áldozata volt, kártérítésre jogosult."

Továbbá az Emberi Jogok Európai Egyezménye 5. Cikke kimondja, hogy:
"5. Cikk
1. Mindenkinek joga van a szabadságra és a személyi biztonságra. Szabadságától senkit sem lehet megfosztani, kivéve az alábbi esetekben és a törvényben meghatározott eljárás útján: ...
c) törvényes letartóztatás vagy őrizetbe vétel abból a célból, hogy e bűncselekmény elkövetése alapos gyanúja miatt az illetékes hatóság elé állítsák vagy amikor ésszerű oknál fogva szükséges, hogy megakadályozzák bűncselekmény elkövetésében vagy annak elkövetése után a szökésben...
3. E Cikk 1. c) bekezdésének rendelkezésével összhangban letartóztatott vagy őrizetbe vett minden személyt haladéktalanul bíró, vagy a törvény által bírói hatáskörrel felruházott más tisztségviselő elé kell állítani, és a letartóztatott vagy őrizetbe vett személynek joga van arra, hogy ésszerű időhatáron belül tárgyalást tartsanak ügyében vagy a tárgyalásig szabadlábra helyezzék. A szabadlábra helyezés olyan feltételekhez köthető, melyek biztosítják a tárgyaláson való megjelenést.
4. Szabadságától letartóztatás vagy őrizetbe vétel folytán megfosztott minden személynek joga van olyan eljáráshoz, melynek során őrizetbe vételének törvényességéről a bíróság rövid határidőn belül dönt, és törvényellenes őrizetbe vétele esetén szabadlábra helyezését rendeli el.
5. Mindenkinek, aki e Cikk rendelkezéseinek megsértésével végrehajtott letartóztatás vagy őrizetbe vétel áldozata, joga van kártalanításra."

E két fenti, egymással összhangban lévő alkotmányos szabályozásból következik - a kapcsolódó judikatúra tanulmányozása nélkül is -, hogy a panaszos az Alkotmány 55.§ valamint az Emberi Jogok Európai Egyezménye 5. Cikke szerinti törvényes letartóztatáshoz való jogát megsértették amikor legalább 4 óráig jogtalanul tartották a panaszost fogva.  Két pilléren nyugszik ez a megállapítás.  Egyrészről az Egyezmény 5. Cikkében, így különösen a 4. bekezdésben biztosított jogoknak, úgyanígy az Alkotmány 55.§ (2) bekezdésébe foglalt garanciáknak csak akkor van gyakorlati jelentőségük, azaz értelmük, ha az előzetes letartóztatásról határozó bíróság határozatát a fogvatarást foganatosító hatóságnak végre is kell hajtania.  Ennek hiányában jogellenesen tartja fogva a hatóság az adott személyt, és mind az Egyezmény mind az Alkotmány rendelkezése szerint kártalanítással, kártérítéssel tartozik.  
	Az adott időben hatályos magyar jog szerint "[a] hatóságoknak arra kell törekedniük, hogy az előzetes letartóztatás a lehető legrövidebb ideig tartson"  és "[a]z előzetes letartóztatást nyomban meg kell szüntetni, ha elrendelésének oka megszűnt, vagy tartama meghosszabbítás nélkül lejárt."  Az eset idején hatályos 35/1991. (BK. 23.) BM utasítás, mely módosította a 16/1990. (BK. 5.) BM utasítást, valamint a Rendőrség Fogdaszolgálati Szabályzatát, az előzetes fogvatartás megszüntetését követő fogdából történő elbocsátás rendjét, annak gyorsaságát illetően nem szabályozta.   Csak a 19/1996 ORFK végrehajtási utasítás orvosolta ezt a helyzetet.  
	Megállapítottam, hogy a fogvatartást foganatosító hatóságok több órával elodázták a panaszos szabadlábra helyezést, ezálta - a személyes szabadsághoz való jogának megsértése miatt - alkotmányos visszásságot okoztak.  A fogvatartás alkotmányos alapjainak hiányában okkal tehető fel továbbá, hogy a panaszos sérelmére a jogellenes fogvatartás bűntettét követték el. 
	Sem az Alkotmány, sem pedig az Egyezmény nem ír elő aktív kriminalizációs kötelezettséget a személyi szabadság jogellenes megsértése esetén, mint amilyet az élet illetve a szexuális szabadság megsértésénél megkövetel.  Ennek következtében a jogellenes fogvatartás miatti büntetőeljárás indítása nem alkotmányos joga a kérelmezőknek. 
	Ugyanakkor az állampolgári jogok országgyűlési biztosának kötelessége büntetőeljárást kezdeményeznie, amennyiben eljárása során bűncselekmény alapos gyanúját észlelei.  Ennek fényében megállapítom, hogy a panaszost 1994. december 13-án a szabadlábra helyező határozat ellenére a fogdába visszazáró rendőrök alaposan gyanúsíthatók a Btk 228. § (1) bekezdés szerinti jogellenes fogvatartás bűntettének elkövetésével.
	Továbbá a panaszos alkotmányos joga a jogtalan fogvatartásban eltöltött, legkevesebb négy óra miatt, e sérelem nagyságának megfelelő kártérítés.  Következésképpen megállapítottam, hogy a panaszosnak a rendőrségi fogdából történő, az előzetes letartóztatást el nem rendelő bírósági határozatot követő késedelmes elbocsátása sérti a panaszos az Alkotmány 55. §-nak (1), (2) bekezdése valamint az Európai Emberi Jogok Egyezménye 5. Cikkének 1., 3 és 4. pontja alapján védett személyi szabadsághoz való jogát, ezért megilleti az Alkotmány 55. §-nak (3) bekezdése valamint az Európai Emberi Jogok Egyezménye 5. Cikkének  5. pontja szerinti kártérítés. Mivel a beadványban leírt esetet követően hatályba lépett a 16/1996. ORFK végrehajtási utasítás, amely biztosítékot nyújt a jogszerű eljárásra, a hasonló esetek megelőzése érdekében nincs szükség arra, hogy ajánlást tegyek.

2. A lefoglalás időbeli korlátlanságának kérdése
	a) A vizsgálat elemei
	A büntetőeljárás során alkalmazott lefoglalás időtartamának kérdését alkotmányjogi szempontból két vonatkozásban kell vizsgálni.  Egyrészt a lefoglalás időtartama, illetve annak relatíve ( a Be 137. § (6) csak a felfüggesztés okának vonatkozásában határozza meg a felfüggesztés tartamát) határozatlan ideje in abstracto vizsgálandó, azaz, hogy a jelenleg hatályos vonatkozó magyar jogszabályok alkotmányellenesek-e.  Vizsgálni kell továbbá, miszerint in concreto, azaz az adott ügyben, az adott esetben önmagukban alkotmányos jogokat nem sértő jogszabályokat alkotmányellenesen alkalmazták-e.  Tanulmányozni kell tehát azt, hogy e kérdéses esetben, a felfüggesztés miatt elhúzódó eljárás nem sérti-e a terheltek ésszerű időtartamon belüli eljáráshoz való jogát.

	b) Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló,Rómában,1950.  	november 4-én kelt Egyezmény,  mint az egyik irányadó jogszabály
	Amint azt korábbi jelentésemben kifejtettem "[a]z emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény az 1993. évi XXXI. törvényként részévé vált a magyar jognak, továbbá a Magyar Köztársaság alávetési nyilatkozatában magára nézve kötelezőnek fogadta el az Emberi Jogok Európai Bíróságának döntéseit.  Ennek fényében a magyar jogszabályok, illetve magyar állami szervek intézkedései - az Alkotmány 7. §-nak értelmében is, ám a  4/1997. (I. 22.) AB határozatban megfogalmazott korlátok között - nem sérthetik az Emberi Jogok Európai Egyezményét; ellenkező esetben az Alkotmány 2. § (1) bekezdése és 7. § (1) bekezdésben foglaltak sérülnének."
	Az Egyezmény szempontjából a fent felvetett vizsgálati pontokat két oldalról lehet megközelíteni.  Egyrészt vizsgálni kell, a tulajdonjog ilyen jellegű korlátozása sérti-e az Egyezmény Első Kiegészítő Jegyzőkönyvének 1. Cikkében biztosított tulajdonhoz való jogot.  Másfelől vizsgálni kell, hogy a büntetőeljárás felfüggesztése önmagában sérti-e az Egyezmény 6. Cikke szerinti ésszerű időn belüli eljáráshoz való jogot.

	c) A tulajdonjoggal összefüggő  kérdések
	Az Egyezmény Első Kiegészítő Jegyzőkönyv 1. Cikke által védett speciális jog, a tulajdon jog békés gyakorlása, mely jog magában foglalja a birtokláshoz, a használathoz és a rendelkezéshez való jogokat: 
"1. Cikk
Minden természetes vagy jogi személynek joga van javai tiszteletben tartásához. Senkit sem lehet tulajdonától megfosztani, kivéve, ha ez közérdekből és a törvényben meghatározott feltételek, valamint a nemzetközi jog általános elvei szerint történik.
Az előző bekezdésben foglaltak nem korlátozzák az államok jogát olyan törvények alkalmazásában, melyeket szükségesnek ítélnek ahhoz, hogy a javaknak a köz érdekében történő használatát szabályozhassák, illetőleg az adók, más közterhek vagy bírságok megfizetését biztosítsák." (aláhuzás: Polt P.)

Ezek a jogok azonban nem korlátlanok. Az AGOSI ügyben e nevezett cég Krugerrands aranyakat adott el, melyért egy be nem váltható csekket kapott ellenszolgáltatásként.  Közben a vevőtől az aranyakat a brit vám- és pénzügyőrség lefoglalta.  AGOSI a pénzügyőrségtől sikertelenül kísérelte meg visszaszerezni az aranyérméket.  A Bíróság megállapította, hogy az érmék elkobzása valóban a tulajdonjog megsértését jelentette, ám ez jogszerű reakció volt a megkísérelt csempészésre.  Ezért szükségessé vált a második bekezdés vizsgálata.  A Bíróság a "köz érdekében" központi fogalmát értelmezve a más esetekben is használt mérlegelési és arányossági tesztet alkalmazta, és úgy találta, hogy az angol jogrendszer nem zárta el a panaszos elől a későbbi kártérítési lehetőségét.  Ennek, valamint az eset érintetteinek magatartását figyelembe véve a Bíróság megállapította, hogy az elkobzás nem sértette az Első Kiegészítő Jegyzőkönyv 1. Cikkét.
	A Raimondo ügyben büntetőeljárás során lefoglalták a panaszos vagyonát, azért mert azzal gyanúsították, hogy maffia jellegű szervezet tagja.  Később minden vád alól  felmentették. Az AGOSI ügyben határozottaknak megfelelően a Bíróság megállapította, hogy e kérdés az 1. Cikk második bekezdése alá tartozik, hiszen az állam nem végleges jelleggel vonta ki a tulajdonjog tárgyait a panaszos rendelkezése  alól, hanem csak ideiglenesen, a jogerős határozat meghozataláig.  A Bíróság továbbá azt is megállapította, hogy a lefoglalás nem sértette a panaszos 1. Cikk szerinti jogát; és mind a lefoglalás, mind az elkobzás arányos volt a közérdekkel, mely a kábítószer kereskedelemből származó vagyon ingatlanba történő befektetésének megakadályozásához fűződött.  A panaszos sérelmezte továbbá, hogy rongálódás állt be a vagyonában, de a Bíróság megállapította, hogy a kár nagysága nem haladta meg az ilyen esetekben elkerülhetetlen mértéket.  Ugyanakkor azt is meg kell jegyezni, hogy a Sporrong and Lönnroth v. Sweeden ügyben, annak következtében, hogy az állam jelezte, miszerint az ingatlan tulajdont valószínűleg kisajátítják, valamint e jelzés és a kisajátítás végrehajtása között jelentős idő telt el, a Bíróság megállapította, hogy az állam bár nem sajátította ki a tulajdont, és a rendelkezési jogot sem gyakorolta, mégis eljárásával sértette a tulajdonjog békés gyakorlásához fűződő jogot.
	Mérlegelve tehát a lefoglaláshoz fűződő érdekeket, valamint a lefoglalás alatt álló vagyontárgy tulajdonosának tulajdonhoz való jogát a következő elveket kell figyelembe venni:  "Az Alkotmánybíróság már több határozatban – elvi éllel – fejtette ki, hogy a tulajdonjog alkotmányos alapjog, melyet ugyan törvényben korlátozni lehet, de – az Alkotmány 8. § (2) bekezdése szerint – az alapvető jog lényeges tartalma még törvény által sem korlátozható. A korlátozás nem alkotmányellenes akkor, ha elkerülhetetlen, vagy ha arra kényszerítő ok szolgáltat alapot, s a korlátozás súlya a korlátozással elérni kívánt céllal arányban van [7/1991. (II. 28.) AB, ABH 1991. 26., 11/1993. (II. 27.) AB, ABH 1993. 110.]."  Az Alkotmánybíróság tehát a beavatkozás "közérdekűségének" csupán indokoltságát vizsgálja; az alkotmányossági értékelés tulajdonképpeni súlypontja a közérdek és a tulajdonkorlátozás arányosságának megítélése.  
	E fenti szempontok mérlegelése alapján megállapítottam, hogy a magyar Alkotmány 13. § valamint az Emberi Jogok Európai Egyezménye Első Kiegészítő Jegyzőkönyv 1. Cikke  szerinti tulajdonjog tekintetében az alkotmányos jogsértés közvetlen veszélye sem nyilvánvaló, hiszen önmagában a lefoglalás és annak relatív határozatlan ideje nem korlátozza szükségtelenül és aránytalanul a tulajdonhoz való alkotmányos jogot akkor, ha annak in concreto szükségtelensége esetében teljes, in concreto aránytalansága esetében pedig arányos kártalanításban részesülhet a tulajdonos. Ez a megállapítás ugyanakkor nem jelenti azt, hogy egy szükséges és arányos intézkedés idővel nem válhat szükségtelenné, illetve az időmúlás következtében nem ró aránytalan terheket az alkotmányos jog alanyára.  A leírtakra tekintettel megállapítottam, hogy a lefoglalás mint jogintézmény nem sérti a tulajdonhoz való jogot, ezért a panaszos vagyontárgyának lefoglalása önmagában nem okozott alkotmányos visszásságot.

	d) Az ésszerű időn belüli eljárással kapcsolatos kérdések
	A terheltnek alapvető emberi joga, hogy az ellene folyó büntetőeljárásban ésszerű időn belül szülessen ügydöntő határozat. Ennek a jognak az érvényesülését is az Emberi Jogok Európai Egyezménye alapján kell vizsgálni.  Az egyezményi szervek egy három elemes tesztben egyeztek meg mely alapjául szolgálhat annak megállapítására, hogy adott büntetőeljárás ésszerűtlenül hosszú ideig tart-e.  Ennek alapján meg kell vizsgálni a) az ügy komplexitását annak összességében;  b) azt, hogy milyen módon kezelték az ügyet a nemzeti igazságszolgáltatási szervek és a bíróságok;  valamint c) a kérelmező (terhelt) saját magatartását.  
	Az ügy komplexitásával összefüggésben a Bíróság a Neumeister v. Austria esetben megállapította, hogy az INTERPOL igénybevétele, valamint számos ország jogsegély iránti megkeresése rendkívül bonyolultá tette, az ügyet.  Ezért a bíróság nem állapította meg a 6. Cikk megsértését, pedig a vizsgálóbíró 1960. január 21-én hallgatta ki először a terheltet, vádat azonban csak 1964. március 17-én emeltek.  Az idevágó irodalom szerint sem lehet adott ügyben rövidebb határidők megkövetelését felfedezni. Ami az eljáró hatóság módszerét, illetve a terhelt közrehatását illeti az eljárás idejének elhúzódása tekintetében, amennyire azt a beadványból meg lehet állapítani, e két elem nem játszott közre az eljárás eddigi tartamának kialakulásában.
	Megállapítottam ezért, hogy a panaszos ellen 1994. december 9. óta folyamatban lévő büntetőeljárás önmagában nem sérti a panaszosok alkotmányos jogait, ezért alkotmányos visszásságot sem okoz.  
	A vizsgálatnak azonban figyelembe kell vennie azt a tényt, hogy a lefoglalás mint kényszerintézkedés folyamatos jellegű.  Ez azt jelenti ebben az összefüggésben, hogy alkalmazásának alkotmányos feltételi az idő múlása következtében változhatnak.  Azaz, a lefoglalás szükségessége megszűnhet, illetve a közösségi érdekhez képest aránytalanul nagy hátrányt jelenthet a tulajdonos számára annak folytatása. Így, mint a folyamatosan foganatosított kényszerintézkedések esetében általában, itt is szükségesnek tűnik a szükségesség és arányosság időszakonkénti vizsgálata, a lefoglalás foganatosítása során.  Bár ezt a vizsgálatot implicite általános jelleggel a Be. 102. § (1) bekezdésben a nyomozóhatóság feladatává  teszi a törvény, ez a megoldás számos alkotmányos aggályt vet fel.   
	Nyilvánvaló, hogy éppen úgy mint az előzetes fogvatartás esetében, itt is a feltételek fennállásának vizsgálatát egy, a nyomozóhatóságtól független szervnek időszakonként ismétlődően kellene ellátnia.  Egy ilyen eljárásnak a menetét és szabályait nem az országgyűlési biztosnak kell kidolgoznia, és ebben a jelentésben nem is vállalkozhat ilyen feladatra.  Csupán arra kell szorítkoznia, hogy jelzi e hiányosság által okozott alkotmányos visszásság veszélyét, mely bizonyos ügyekben az Alkotmány 13. §-nak megsértéséhez vezethet.
	További kérdés, hogy a lefoglalás olyan abszolút időbeli korlát hiányában, melynek leteltével azt minden esetben meg kellene szüntetni, alkotmányosan hogyan értékelhető.  Elképzelhető egy olyan álláspont, mely szerint a lefoglalást nem kell külön időben korlátozni, hanem az ésszerű időn belüli eljárás, mint főszabály megfelelő védelmet biztosít a lefoglalás feltételezett szükségessége esetén is az aránytalan hátrány kiküszöbölésére.  Ez a kérdés ebben a jelentésben nem válaszolható meg. Felhívom azonban a büntetőügyekben eljáró hatóságok figyelmet arra, hogy a kényszerintézkedések jellegüknél fogva szembenállnak az ártatlanság vélelmének alkotmányos jogával. Bár ez a jog nyilvánvalóan nem abszolút jellegű, a kényszerintézkedések tartamának ésszerűség szempontjából a teljes büntetőeljárás  tartamához való kötése kérdésessé teszi az ártatlanság vélelmének akár korlátozott érvényesülését is e kényszerintézkedésekkel kapcsolatban.
	Megállapítottam, hogy bár az adott esetben a lefoglalásnak mint jogintézménynek az alkalmazása nem vetette fel az alkotmányos visszásság veszélyét, a lefoglalás időbeli korlát nélküli fenntartása a tulajdonhoz való jog gyakorlását sértheti és ezáltal alkotmányos visszásságot okozothat.
	Az adott eset vonatkozásában elvi éllel merül fel, hogy amennyiben a jogsegély lassú teljesítéséből eredő késedelem esetén a büntetőeljárást a terhelt bűnösségének megállapítása nélkül szüntetik meg, és a büntetőeljárás ésszerűtlen elhúzódásának a külföldi hatóság az oka, akkor a lefoglalt vagyon forgalomból való kivonásából eredő kárért a magyar hatóságok tartoznak-e kártalanítási kötelezettséggel.  Ebben a kérdésben nincs kialakult nemzetközi álláspont. Annyi azonban megállapítható, hogy a jogsegélyt kérő országnak kell a jogsegélyből eredő károkért is a felelősséget viselnie, mivel a jogsegélyt kérő ország büntetőhatalmának érvényesítése érdekében kerül a jogsegélyre sor.  Ellenkező esetben jogsegély felelőtlen vagy éppen rosszhiszemű kérésével a büntetőeljárást az adott állam rendkívül elhúzhatja, az ehhez fűződő kártalanítási és emberi jogi következményekkel való szembesülés veszélye nélkül.  Továbbá, fokozott hátrányt jelentene a volt terhelt számára, hogy kártalanítási igényét egy másik országban kellene érvényesítenie.

	e) Összefoglalás
	Összefoglalva a fent kifejtetteket megállapítható, hogy míg a lefoglalás mint jogintézmény nem alkotmánysértő, a lefoglalás jelenlegi hatályos szabályozása alkotmányos jogok sérelmének közvetlen veszélyét hozza létre, mert 
	i) a lefoglalás szükségességét és arányosságát nem vizsgálják felül időről időre,
	ii) nem a nyomozóhatóságtól független szerv vizsgálja felül a lefoglalás szükségességét,
	iii) nem vizsgálják a lefoglalás arányosságát, tehát, hogy a büntetőeljárás során érvényesítendő közérdek arányban áll-e a lefoglalással korlátozott tulajdonhoz való jog limitálása miatt bekövetkező magán személyt ért sérelemmel,
	iv) a lefoglalás tartamát csak az egész büntetőeljárás időbeli korlátjául szolgáló ésszerű időn belüli eljáráshoz való jog szabja meg.
	Megállapítottam ezért, hogy a büntetőeljárás során foganatosított lefoglalás jelenlegi szabályozása és gyakorlata sérti a magyar Alkotmány 13. § (1) bekezdését  - a 2. § (1) bekezdésének fényében -, valamint az Emberi Jogok Európai Egyezménye Első Kiegészítő Jegyzőkönyvének 1. Cikkét, mely az Alkotmány 7. § (1) bekezdésén keresztül az 1993. évi XXXI. tv. értelmében sérti az Alkotmány 13. §-t a 7. § (1) bekezdésére vonatkoztatva. A hatóságok által okozott alkotmányos visszásság a büntetőeljárásról szóló törvény hiányosságára vezethető vissza.

3. A panaszos fenyegetésének kérdése
	Az Alkotmány 32/B. § (3) bekezdése valamint az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdése alapján a panaszosnak alkotmányos joga volt, hogy az országgyűlési biztoshoz forduljon beadvánnyal.  Az a tény, hogy egy rendőr nyomozó a panaszos tudomására hozta - gyanúsított társa útján -, hogy szükségtelennek tartja az országgyűlési biztoshoz fordulást, fenyegetettség érzetét keltette a panaszosban. Az Alkotmány általános jogvédelmi rendelkezése szerint "A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége." Az általános jogvédelmi rendelkezés egyik szükségképpeni tartalmi elem az, hogy senkit nem érhet hátrány amiatt, hogy alkotmányos jogát gyakorolja. Az alkotmányos jog gyakorlása miatti veszélyeztettség érzetének keltése ezért e jog sérelmének veszélyét hordozza. Mivel azonban a panaszos beadványát ekkor már vizsgáltam, a veszély nem tekinthető közvetlennek, ezért ebben az esetben alkotmányos visszásság okozása nem merült fel. További vizsgálat folytatására és ajánlás tételére nincs módom. Felhívom azonban az országos rendőrfőkapitány figyelmét arra, hogy más körülmények között egy ilyen figyelmeztetés alkalmas lehet alkotmányos visszáság okozására.

Ajánlás
1. Élve az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 25. §-ában biztosított jogommal javaslom, hogy az igazságügyi miniszter a büntetőeljárás folyamatban lévő kodifikációja során gondoskodjon arról, hogy szabályozzák
a) a lefoglalás időbeni korlátait,
b) a lefoglalás szükségességének a foganatosító hatóságtól különböző szerv általi, rövid időközönként történő rendszeres felülvizsgálatát.

2. Élve az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdésében biztosított jogommal ajánlom, hogy a nyomozás törvényességét felügyelő legfőbb ügyész a panaszos alkotmányos jogot sértő fogvatartásának kompenzációjaként a méltányos és arányos kártérítés megfizetése érdekében tegye meg a tőle elvárható  szükséges lépéseket.

3. Élve az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 24. §-ában biztosított jogommal - figyelemmel arra, hogy az országgyűlési biztos nem mérlegelheti a cselekmény társadalomra veszélyességét és az eset egyéb körülményeit - kezdeményezem, hogy a legfőbb ügyész a vizsgálatom során felmerült gyanúra tekintettel fontolja meg büntetőeljárás megindítását a jogtalan fogvatartás bűntette miatt.

 Budepast, 1998. február 12.

Dr. Polt Péter