OBH 2196/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése
Előadó: dr. Gellér Balázs

Vizsgálat megindítása

	1996. február 20-án a panaszos SZ. L.-né, személyesen előadta a panaszát az OBH-nál.
	1996. február 29-én az OBH-hoz érkezett a panaszos írásos beadványa.
	1996. március 1-én az állampolgári jogok általános helyettese elrendelte a beadvány vizsgálatát.

Megállapított tényállás

	1995. szeptember 26-án a panaszos fia, SZ. L. epilepsziás rohamot kapott és eszméletét vesztve elvágódott munkahelyén.  Az 1996. január 16-án kelt székesfehérvári rendőrkapitányság határozata szerint SZ. L.-t esés közben elkapták, ám az 1995. december 6-i munkabaleseti jegyzőkönyv szerint fejét erősen beverte a padlózatba. A rendőrkapitányság határozata is tartalmazza a baleset során jelenlévő tanúk kijelentését, miszerint SZ.L jól hallhatóan nagyot esett a műköves folyosón.  A mentők SZ.I.-t a székesfehérvári kórház neurológiai ambulanciájára szállították, ahonnan az idegosztályra utalták delirium tremenses tünetekkel.   SZ. L. felesége a kórházban úgy nyilatkozott, hogy férje az elmúlt két év során rendszeresen nagyobb mennyiségű szeszes italt fogyasztott.
	1995. szeptember 28.-án a  reggeli orvosi vizit során szemzugi bevérzést és jobboldali végtagbénulást észleltek SZ. L.-nél.  A CT vizsgálat koponyaűri bevérzést mutatott.  Az ezt követő műtét során SZ. L. elhunyt.  
	1995. szeptember 29-én 9:00 órakor a székesfehérvári Szt. György kórház bejelentette SZ. L. halálát a székesfehérvári rendőrkapitányságon.
	1995. október 25-én és november 3-án a rendőrkapitányság felfüggesztette az eljárást az orvos szakértői vélemények hiánya miatt.
	1995. december 6-i munkabaleseti jegyzőkönyv megállapította, hogy SZ. L. munkahelyének folyosóján lett rosszul, ahol elvágódva fejét a  kő padozatba ütötte, valamint, hogy az elhunyt a baleset napján nem állt alkoholos befolyásoltság alatt.
	1996. január 12-én a rendőrkapitányság felterjesztette az ügy iratait a Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság bűnügyi helyettesének további intézkedésre.
	1996. január 16-án a rendőrkapitányság az eljárást megszüntette.
	1996. február 20-án a Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság bűnügyi osztálya a panaszos SZ. L.-né bejelentését követően, melyben SZ. L.-né sérelmezte a székesfehérvári rendőrkapitányság által folytatott államigazgatási eljárás befejezését, további szakértőt rendelt ki - a Semmelweiss Orvostudományi Egyetem Igazságügyi Orvostani Tanszékét -, majd a székesfehérvári rendőrkapitányság határozatát helybenhagyta.
	Az orvos szakértői vélemény szerint a halál oka kiterjedt agyzúzódás, agyvizenyő miatti beékelődés, mely a tarkótájékot ért tompaerőművi behatás miatt bekövetkezett koponyatörés következtében jött létre;  orvosi mulasztás, gondatlanság szakmai szabályszegés nem igazolható.  A kiegészítő orvos szakértői vélemény szerint diagnosztikai tévedés igazolható, melynek oka a kórelőzményben rögzítettek és a feleség által szolgáltatott adatok voltak.

 Jogi kérdés:

	Két jogi kérdés merül fel e panasszal kapcsolatban, melyek érintik az állampolgári jogok országgyűlési biztosának hatáskörét.  Egyrészt elviekben meg kell vizsgálni, hogy sért vagy veszélyeztet-e alkotmányos jogot, amennyiben a nyomozóhatóság nem kezdeményez nyomozást olyan ügyben, melyben jogellenes magatartás emberhalálhoz vezet és felveti bűncselekmény elkövetésének gyanúját.  Másrészt azt is vizsgálat alá kell venni, hogy ebben a konkrét esetben a tények utalnak-e arra, hogy bűncselekmény elkövetésére került sor.
	Ami az első felvetést illeti, az Ombudsmannak nem kell ebben a konkrét esetben megvizsgálnia a kérdést, miszerint a Büntetőeljárási Törvényben szabályozott officialitás elvének megsértése alkotmányos jogot sért vagy veszélyeztet-e.  A vizsgálatának csupán arra kell kiterjednie, hogy élet elleni bűncselekmények alapos gyanúja esetén a büntetőeljárás megindításának hiánya alkotmányellenes-e.
	Az élet elleni bűncselekmények esetében, de erőszakos közösüléssel kapcsolatban is az Európai Emberi Jogi Bíróság megállapította, hogy az államnak aktívan, büntetőhatalmának érvényesítésén keresztül is védenie kell az élethez és nemi szabadsághoz való jogokat.  Ez a védelem nem csak adott magatartások kriminalizációján keresztül valósul meg, hanem az államnak garantálnia kell e büntető szabályok érvényesítését is.  Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény az 1993. évi XXXI. törvényként részévé vált a magyar jognak, továbbá a Magyar Köztársaság alávetési nyilatkozatában magára nézve kötelezőnek fogadta el az Európai Bíróság döntéseit.  Ennek fényében a magyar jogszabályok, illetve magyar állami szervek intézkedési - az Alkotmány kivételével, de annak 7. §-nak értelmében is, a  4/1997. (I. 22.) AB határozatban megfogalmazott korlátok között - nem sérthetik az Európai Emberi Jogi Egyezményt; ellenkező esetben az Alkotmány 2. § (1) bekezdése és 7. § (1) bekezdésben foglaltak sérülnének.
	Az élet és nemi erkölcs elleni bűncselekmények alapos gyanújának fennállása esetén a büntetőeljárás meg nem indítása így ellentétes az Emberi Jogok Európai Egyezményével és következésképpen sérti az Alkotmány 2. § (1), 7. § (1) bekezdésével együtt olvasott 54. § (1) bekezdését.
	A második kérdéssel kapcsolatban meg kell állapítani, miszerint bár egységes abban az ítélkezési gyakorlat, hogy az orvosi diagnózisban való tévedés nem tekinthető olyan foglakozási szabályszegésnek, mely alapul szolgálhat a foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés (Btk 171. §) megállapításának, ugyanakkor, ha a tévedést az orvostól elvárható gondosság kifejtésének hiánya okozza és ezzel összefüggésben következik be a baleset: a bűncselekmény megállapításának helye lehet .  Ezért az ítélkezési gyakorlat foglalkozási szabály megszegésének tekinti az orvos részéről a kötelező gondosság hiányában végzett vizsgálat folytán  a téves diagnózis megállapítását.  Tehát "[b]üntetőjogi szempontból különbséget kell tenni a különböző diagnosztikus tévedések között. A büntetőjogi felelősséget, vagyis a büntetőjogi gondatlanság megállapítását kizárólag az olyan diagnosztikus tévedés alapozhatja meg, amely egyben foglalkozási szabályszegés is.  Az egyes betegségek tüneteinek felismerése és helyes értékelése, a műtét vagy más orvosi beavatkozás szükségességének a megítélése és megfelelő időpontjának a megválasztása bonyolult és felelősségteljes mérlegelést igényel. E mérlegelés során úgy kell eljárni, ahogy ez az orvostudomány és az orvosi gyakorlat adott fejlettségi szintjének megfelelő foglalkozási szabályok szerint (beleértve az íratlan szakmai szabályokat is) az orvostól általában elvárható. Az általában elvárható – vagyis az orvosi foglalkozás körébe tartozó tevékenységet végző személyekre irányadó – követelményekkel ellentétes magatartás sérti az objektív gondossági kötelezettséget, és – további feltételek megléte esetén – a büntetőjogi gondatlanság megállapítását eredményezheti.
	Az orvostól általában elvárható, hogy a diagnózis felállítása során a lehető legnagyobb figyelemmel és körültekintéssel járjon el."  A Legfelső Bíróság kimondta azt is, hogy a diagnosztikus tévedések esetében azt kell vizsgálni, hogy a sértettekéhez hasonló állapotú betegek esetén a kezelő orvostól általában milyen magatartás várható el, és hogy ehhez képest mit tett a kezelő orvos; megtartotta-e a foglalkozása szabályait, annak előírásait, és minden eszközt igénybe vett-e a helyes diagnózis megállapításához.
	Az Ombudsmannak nem az a feladata, hogy felülbírálva a nyomozóhatóságok megállapításait, azokkal ellentétben, adott esetben bűncselekmény gyanújára utaló adatokat találjon.  Ugyanakkor, amennyiben a hatóságok határozatai ellentmondásosak, és ezek az ellentmondások, kérdéses jogi megítéléssel párosulva az alkotmányos visszásság gyanúját vetik fel, az Ombudsmannak jelentésben rá kell mutatnia ezekre a visszásságokra.
	A konkrét esetben ilyen ellentmondás fedezhető fel a székesfehérvári rendőrség határozatában, mely a baleset során jelen nem lévő tanúk állítását fogadta el a jelenlévőkével szemben, megállapítva így, hogy SZ. L. nem vágódott el a kőpadlón.  Továbbá érthetetlen, hogy milyen jelentőséggel bír az orvosi szakvéleménynek az kijelentése, hogy az epilepsziás roham egy korábbi koponyasérülés eredménye is lehetett.  SZ. L. sérülésének időpontja nem releváns az őt ellátó orvosok felelőssége szempontjából.  Az egyetlen releváns tény az, hogy az epilepszia szerű roham során eleső és eszméletét vesztő embert kórházba szállítását követően úgy vizsgálták meg, hogy egy már akkor biztosan meglévő koponyatörést nem vettek észre.  Ezt követően olyan megfigyelés alá helyezték, melynek során csak két nap múlva állapították meg a végtagbénulást és szemzug bevérzést; SZ. L. a koponyatörés következményeibe belehalt.  Lényegtelen ugyancsak, hogy adott esetben alkoholos állapotban volt-e SZ. L. - melyet egyébként cáfol a Munkabaleseti Jegyzőkönyv - vagy sem.
	A téves dianózis jogi megítélését segítik a Legfelsőbb Bíróság döntései, melyekből világosan kiderül, hogy a téves diagnózis felállítása lehet a foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés elkövetési magatartása, amennyiben a diagnózis felvevése során nem a lehető legnagyobb figyelemmel és körültekintéssel jártak el, és nem vettek minden eszközt igénybe a helyes diagnózis megállapításához.  E feltételek teljesülésének, azaz a foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés megvalósulásának gyanúja, az Ombudsman állásponja szerint fennáll.  Az ennek ellenére elmulasztott büntetőeljárás megindítása sérti a panaszos családhoz és emberi méltósághoz való jogát, ellentétes így az Alkotmány 15.§, és 54. § (1) szakaszaival az Európai Emberi Jogi Egyezmény-i jogra tekintettel, valamint, absztrakt módon sérti az Alkotmány 2.§ (1), 54.§ (1) szakaszait a 7.§ (1) szakaszán keresztül az Európai Emberi Jogi Egyezmény-i jogra való tekintettel.

Ajánlás:

	Az 1993. évi LIX. törvény 20.§ (1) bekezdése alapján az Ombudsman Általános Helyettese SZ. L. halála ügyében halált okozó foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés (Btk 171.§ (2) b)) miatt ismeretlen tettes ellen nyomozás elrendelését javasolja.  Ennek értelmében, az 1993. évi LIX. törvény 20. § (1) bekezdése alapján bejelentést tesz a legfőbb ügyésznél, javasolva a nyomozás elrendelését.

Budapest, 1997. május 20.

Dr. Polt Péter