OBH 1685/1996.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa általános helyettesének jelentése

Ügyintéző: dr. Izafé Éva
Az eljárás megindulása

A Jankovich Telepi Üdülőegyesület panasszal fordult az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, sérelmezve, hogy a Balatonboglár Városi Önkormányzat helyi adókról és az adózás rendjéről  szóló rendelete indokolatlan megkülönböztetést  alkalmaz a helyi lakósok, valamint az üdülőtulajdonosok között.
Sérelmezték továbbá, hogy a fennálló szabályozás miatt nem vehetnek részt a helyi döntések meghozatalában, az Önkormányzat nem kéri ki véleményüket, így születnek olyan döntések, melyek az arányos közteherviselést sértik.

A vizsgálat megindítását követően az Önkormányzattól beszerzésre  került a szóban forgó rendelet, valamint a megkereséssel egyidőben magyarázatot kértem a rendelet megalkotásának körülményeiről, különös figyelemmel a rendelet indokolására, valamint kértem az  Önkormányzat nyilatkozatát.
               
A megállapított tényállás

A Balatonboglár Városi Önkormányzat 1995. december 21-én alkotta meg a 22/1995. (XII.22.)  rendeletét a helyi, adókról és az adózás rendjéről. 
A rendelet a következő  típusú adónemek bevezetéséről szól:
- Építményadó, melynél az adó alanya a lakás és nem lakás céljára szolgáló épület tulajdonosa. Adómentes többek között a lakás, vagy lakóház alapterülete 100 m2-ig, amennyiben a tulajdonos állandó lakcíme Balatonbogláron van. Adókedvezmény kereskedelmi, vagy ipari célokat szolgáló helyiség esetén szintén az álladó lakóhelyhez kötődik.
- Idegenforgalmi adó, ahol legfőképpen az üdülőtulajdonosok vannak érintve, tekintettel arra, hogy a lakásnak nem minősülő  üdülőtulajdonhoz kötődik az adókötelezettség. Adómentesség az üdülőtulajdonhoz nincs rendelve. Az adó mértéke építési övezetenként került meghatározásra, a legmagasabb adómérték az épület után évente az I.építési övezetben 500.-Ft. ( Megjegyzést érdemel, hogy az 1990.évi C. törvény 33. §-a Ft/nm-ben fejezi ki az adó mértékét, míg az Önkormányzati rendelet  az évente és épület után kifejezést használja. Amennyiben a rendelet betűjéhez ragaszkodunk, úgy az épületenként kivethető legmagasabb összeg évente 500.-Ft.)
Az eljárás során a megkeresett Polgármester válaszában közölte, hogy  az Önkormányzatok gazdasági helyzetének általános romlása következtében  a hiányzó források előteremtése érdekében került megalkotásra a helyi adók kivetését előíró rendelet, melynek a korábbinál magasabb  mértékű helyi adók kivetése, valamint  intézményi létszámleépítés mellett, a mérsékelt fejlesztés volt a  fő célkitűzése.
Rendeletük megalkotásának kedvezett a helyi adókról szóló törvény 1995. évi módosítása, mely  többszörösére emelte a helyi adók mértékét. A helyi adókról szóló Önkormányzati rendelet úgy változott, hogy a helyi lakósokat újabb adó nem sújtja, míg az üdülőtulajdonosokat a korábban is meglévő adók  mértékének emelkedése érinti. 
A Képviselőtestület a jövőben is kész  együttműködni a Jankovich Telepi Üdülőegyesülettel, e szándék kifejezésre juttatása megtörtént, amikor a fenti szervezetnek  tanácskozási  jogot biztosítottak.
A vizsgálat lezárása előtt a Polgármester korábbi válaszát kiegészítve  hosszabb lélegzetű anyaggal kereste meg az országgyűlési biztost. 
Ebben kifejti, hogy az üdülőtulajdonosok kárára, látszólag diszkriminatív helyi adóztatást a helyi adókról szóló törvény gerjeszti, mivel a " turizmussal terhelt települések több kérdésben válasz nélkül maradtak  a költségvetési újraelosztás törvényi rendelkezéseinek szövevényében." Sérelmezi, hogy a települési önkormányzatok csak az állandó lakosság számára vetített fejkvótát kapják. Az idegenforgalmi adó alacsony hatékonyságú, szinte beszedhetetlen.
Az üdülőtulajdonosok nagy része szívesen átjelentkezne állandó lakósnak, de megkülönböztetett adófizetési kötelezettség  még ekkor is megmarad, hiszen a helyi adó alapja az ingatlan-nyilvántartási minősítés. ( lakóház vagy üdülő )
Az építési és használatbavételi engedélyezési eljárásról szóló 12/1986. (XII.30.)  ÉVM. rendelet 30.§ (2) és (3) bekezdése a saját üdülőnek nyilvántartott állandó lakást az engedélyben meghatározott céltól, illetőleg rendeltetéstől tartósan eltérő célra használót külön engedélyhez, valamint a (3) bekezdés szerint "durva" szankcióhoz köti.
Kifejtette, hogy álláspontja szerint  a fent idézett rendelet " - üdülő lakóházzá történő átminősítése esetén - látszólag sérti  az Alkotmány 13.§ (1) bekezdését, valamint láthatóan ellentétes az Alkotmány 58.§ (1) bekezdésével. Tudniillik az építési hatóság  az érdekeltet az engedély nélküli, tartósan eltérő használat megszüntetésére kötelezheti, azaz az állandó lakónak bejelentett személyt  saját üdülőjéből  életvitelszerűen házában tartózkodásától eltilthatja?! "
A volt tulajdoni korlátozásokból adódó, számtalan üdülőnek nyilvántartott lakóház tulajdonosa, valamint az építési hatóságok, beleértve a Közigazgatási Hivatalok közreműködését is, - nem tudtak megbírózni az átminősítés procedúrájával, holott a helyi adókról szóló törvény erre ösztönzi az üdülőtulajdonost és a helyi önkormányzatot is. ( Állandó lakosság számára vetített újraelosztás. )
Véleménye szerint a megoldásra az üdülőtulajdonosok választójoga adna megoldást. Az Önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény 5.§-a a helyi önkormányzati jogok gyakorlására a "településen választójoggal rendelkező lakósokat " hatalmazza fel, de az Ötv. nem rendelkezik arról, hogy állandó lakos-e a választásra jogosult, vagy ideiglenes lakos. Az Alkotmány 42.§-a is választópolgárokról rendelkezik, majd  a Polgármester kérdésként fogalmazza meg, hogy melyik törvény tiltja az üdülőtulajdonosok választójogát.
További kérdése, hogy a helyi önkormányzati képviselők és polgármesterek választásáról szóló 1990.évi. LXIV. törvény 2.§-a tiltja-e az üdülőtulajdonosok önkormányzati választójogát? Ha nem tiltja, akkor a helyi adókról szóló 1990.évi C. törvény 30.§-a miért tesz különbséget üdülő és lakóház között? A C. törvény definiálja a  lakos fogalmát, ezt azonban az ingatlan-nyilvántartáshoz köti az idegenforgalmi adóalany esetében, így tehát ismét kulcskérdés, hogy a 12/1986. (XII.30.) ÉVM. rendelet 30-§-a alkotmányos-e? 
Ismert az építési engedélyezési eljárás során a hőtechnikai követelményrendszer, melyre szabványokon  kívül nem található jogszabály, sem az építésügyről szóló 1964. évi III. törvényben, sem a 12/1986-os ÉVM. rendeletben. Ebből adódó kérdése, hogy milyen törvényi felhatalmazás kötelezi az építtető állampolgárt födémek és főfalak hőszigetelésnek  elkészítésére? Az üdülő lakóházzá történő átminősítésekor ugyanis eleget kell tenni a hőtechnikai követelményeknek. Ezt követően rámutat, hogy a helyi adókról szóló törvény a szociálisan rászorulóknak nem nyújt adómentességet, ezzel szemben adómentes  az adóalanyok közül a társadalmi szervezet, az egyház, az alapítvány, a közszolgáltató szervezet, a köztestület, a közhasznú társaság, az önkéntes kölcsönös biztosító pénztár és a költségvetési szerv abban az évben, amelyet megelőző naptári évben folytatott vállalkozási tevékenységéből származó jövedelme (nyeresége) után társasági adófizetési kötelezettsége, illetve – költségvetési szerv esetében – eredménye után a központi költségvetésbe befizetési kötelezettsége nem keletkezett. 
Megemlíti, hogy a lakóháznak épített, de üdülőnek fenntartott építmény miért kedvezményezett az 1990.évi C. törvény 30.§  b.) pontja szerint.
Végezetül tényként állapítja meg, hogy "a helyi lakosok és az üdülőtulajdonosok között robbanásig feszült a viszony, a törvények, s helyi választók ellenérdeke a turizmusban feloldhatatlannak látszik." 
Kéri, hogy a konfliktushelyzeteket jelezni kell  az illetékes jogalkotó és jogalkalmazó szerveknek,  egy kisváros önkormányzatának  biztonságos eligazodása érdekében.

Az ügy jogszabályi háttere

1.) 1990. évi LXV. törvény a helyi önkormányzatokról
5. § A helyi önkormányzati jogok a településen választójoggal rendelkező lakosok (továbbiakban: választópolgárok) közösségét illetik meg. A választópolgárok az önkormányzati testületbe választott képviselőik útján, és a helyi népszavazáson való részvételükkel gyakorolják az önkormányzáshoz való közösségi jogaikat.

2.) 1990. évi LXIV. törvény a helyi önkormányzati képviselők és polgármesterek választásáról
2. § (1) Minden nagykorú magyar állampolgár, akinek lakóhelye, ennek hiányában tartózkodási helye Magyarországon van, az önkormányzati választásokon választó és választható. A választójog megilleti a Magyarországra bevándorolt – a magyar jog szerint nagykorú – nem magyar állampolgárt is (a továbbiakban együtt: választópolgár).
(4) Az a választópolgár, aki lakóhelye mellett legkésőbb a választás kitűzését megelőző napig tartózkodási helyet létesített, igazolással választójogát tartózkodási helyén gyakorolhatja.

3.) 1990. évi LXV. törvény a helyi önkormányzatokról
5. § A helyi önkormányzati jogok a településen választójoggal rendelkező lakosok (továbbiakban: választópolgárok) közösségét illetik meg. A választópolgárok az önkormányzati testületbe választott képviselőik útján, és a helyi népszavazáson való részvételükkel gyakorolják az önkormányzáshoz való közösségi jogaikat.

4.) 1990. évi C. törvény a helyi adókról
(2) Adómentes az (1) bekezdés b)–c) pontjában felsorolt adóalanyok közül a társadalmi szervezet, az egyház, az alapítvány, a közszolgáltató szervezet, a köztestület, a közhasznú társaság, az önkéntes kölcsönös biztosító pénztár és a költségvetési szerv abban az évben, amelyet megelőző naptári évben folytatott vállalkozási tevékenységéből származó jövedelme (nyeresége) után társasági adófizetési kötelezettsége, illetve – költségvetési szerv esetében – eredménye után a központi költségvetésbe befizetési kötelezettsége nem keletkezett. E feltétel meglétéről az adóalany írásban köteles nyilatkozni az adóhatóságnak.
4. § Az adókötelezettség az önkormányzat illetékességi területén a következőkre terjed ki:
a) az ingatlantulajdonra, ingatlanhoz kapcsolódó vagyoni értékű jogra,
c) nem állandó lakosként való tartózkodásra
5. § Az önkormányzat rendeletével:
a) vagyoni típusú adók,
b) kommunális jellegű adók, továbbá
c) helyi iparűzési adó
bevezetésére jogosult.
1. Építményadó
11. § (1) Adóköteles az önkormányzat illetékességi területén lévő építmények közül a lakás és a nem lakás céljára szolgáló épület, épületrész (a továbbiakban együtt: építmény).
2. Idegenforgalmi adó
30. § (1) Adókötelezettség terheli azt a magánszemélyt
a) aki nem állandó lakosként az önkormányzat illetékességi területén legalább egy vendégéjszakát eltölt,
b) aki az önkormányzat illetékességi területén olyan üdülésre, pihenésre alkalmas épületnek – a 12. §-ban meghatározottak szerinti – tulajdonosa, amely nem minősül lakásnak.
(2) Az épület rendeltetésszerű használatához szükséges földrészlet mértékére a 11. § (2) bekezdésében, az adókötelezettség keletkezésére és megszűnésére a 14. §-ban foglaltak az irányadók. Az épület átminősítése esetén az adókötelezettség az átminősítés évének végén szűnik meg, illetőleg a következő év első napján keletkezik.

5.) 1992. évi LXVI. törvény a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról.
Értelmező rendelkezések
Tv. 5. § E törvény alkalmazása során:
(2) A polgár lakóhelye: annak a lakásnak a címe, amelyben a polgár él. A lakcímbejelentés szempontjából lakásnak tekintendő az az egy vagy több lakóhelyiségből álló épület vagy épületrész, amelyet a polgár otthonául használ, továbbá az a helyiség, ahol valaki szükségből lakik, vagy – amennyiben más lakása nincs – megszáll.
(3) A polgár tartózkodási helye: annak a lakásnak a címe, ahol – lakóhelye végleges elhagyásának szándéka nélkül – három hónapnál hosszabb ideig tartózkodik.
(4) A polgár lakcím adata: bejelentett lakóhelyének, illetve tartózkodási helyének címe (a továbbiakban együtt: lakcím).

6.) 1995. évi CXXI. törvény a Magyar Köztársaság 1996. évi költségvetéséről
24. § (1) A helyi önkormányzatokat együttesen az állandó lakosok által az 1994. évre bevallott – az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal által településenként kimutatott – személyi jövedelemadó 36%-a 101 274 millió forint összegben illeti meg a (2)–(8) bekezdésben foglaltak szerint

7.) 12/1986. (XII. 30.) ÉVM rendelet az építési és a használatbavételi engedélyezési eljárásról
Az építési jogosultság igazolása
13. § (1) Az építtető az építési jogosultságát a következő okiratokkal igazolhatja:
(2) Hatályon kívül helyezte: 73/1989. (VII. 7.) MT rendelet 16. § (3). Hatálytalan: 1989. VII. 1-től.
(3) Hatályon kívül helyezte: 73/1989. (VII. 7.) MT rendelet 16. § (3). Hatálytalan: 1989. VII. 1-től.
(4) Hatályon kívül helyezte: 73/1989. (VII. 7.) MT rendelet 16. § (3). Hatálytalan: 1989. VII. 1-től.
Az építmények használata
30. § (1) Minden építményt, illetőleg annak részét (helyiségét) csak az építési és használatbavételi (fennmaradási) engedélyben meghatározott, ennek hiányában pedig a rendeltetésének megfelelő célra és úgy szabad használni, hogy ez az állékonyságot, az egészséget, az élet- vagy közbiztonságot ne veszélyeztesse és a megengedett határértékeket meghaladó mértékű káros hatást ne gyakoroljon a környezetére.
 (2) Az építménynek az engedélyben meghatározott céltól, illetőleg a rendeltetésétől tartósan eltérő használatához az első fokú építésügyi hatóság engedélyét vagy – ha az eltérő használat igénye más hatósági eljárásban merül fel – a hozzájárulását kell kérni. Az engedély megadása során az érdekelt szakhatóságok közreműködésével kell eljárni.
(3) A hatósági engedély, illetőleg hozzájárulás iránti kérelmet a 13. § (1) bekezdésében felsoroltak, az ott meghatározott okiratok csatolása mellett terjeszthetik elő.

8.) Balatonboglár Város Önkormányzata 22/1995. (XII.22. ) rendelete a helyi adókról és az adózás rendjéről

A vizsgálat megállapításai

A vizsgálat során a következő megállapításokat tettem.

Balatonboglár Város Önkormányzata a helyi adókról és az adózás rendjéről szóló rendeletét a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény rendelkezéseivel összhangban alkotta meg.
( A vizsgálat megállapította, hogy a helyi rendelet 14. § b.) pontja alapján évente az épület után maximum 500.-Ft idegenforgalmi adó  vethető ki. Ezen mérték nem a törvényben meghatározott viszonyszámok szorzata (m2 és forint ), hanem egy meghatározott konkrét szám és igen kedvező az üdülőtulajdonosoknak. Az Önkormányzat akarata nyilvánvalóan nem ez volt, mivel a kivetések  m2/Ft-ban történtek. )

Az 1990. évi C. törvény módosítás előtt indokolása kifejti, hogy az egyes adókra vonatkozó szabályok csak a társadalmi és gazdasági szempontból kiemelt jelentőségű – s ezért az önkormányzat által nem mérlegelhető – mentességeket tartalmazzák. Ugyanakkor az önkormányzat a helyi viszonyok ismeretében, a saját rendeletében, korlátozás nélkül gazdagíthatja a mentességek, kedvezmények körét.
Az önkormányzat széles körű jogalkotói lehetőségét biztosítja a Javaslat azzal, hogy a helyi adózás részletes, helyben érvényesülő szabályait – a vonatkozó törvényekre figyelemmel – megalkossa.
A Javaslat tekintettel van arra is, hogy az adó-megállapítás szabadsága ne jelentsen parttalan jogosultságot, ezért garanciális okokból – az adóerő kímélésének, illetőleg az adóteher méltányos elosztásának elvére is tekintettel – megszabja ennek korlátait.
Ez azonban nem zárja ki azt, hogy az ún. garanciális mentességi körön túl további mentességeket, illetőleg kedvezményeket állapítson meg, azaz a helyi sajátosságoknak megfelelően bővítheti a kedvezményezettek körét.
Az 1990. évi C. törvény módosítása az 1995. évi XCVIII. törvény-el megtörtént, melynek indokolása a következőket tartalmazza:
"A Törvényjavaslat (a továbbiakban: Javaslat) az önkormányzatok adóztatási jogának bővítése, a település céljaira fordítható anyagi források növelése érdekében kezdeményezi a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény (a továbbiakban: Htv.), valamint az ugyancsak önkormányzati érdekeltségbe tartozó, a gépjárműadóról szóló 1991. évi LXXXII. törvény (a továbbiakban: Gjt.) korrekcióját.
A Htv. jelenlegi módosítása tehát elsősorban az önkormányzati források bővítési lehetőségének megteremtése érdekében szükséges. A Javaslat az önkormányzatok mozgásterét indokolatlanul korlátozó törvényi mentességek és kedvezmények szűkítésével, egyes adómértékek emelésével, valamint a helyi adóztatás működőképességét segítő kisebb korrekciókkal megteremti annak feltételeit, hogy a lakosság is jelentősebb szerepet vállaljon a helyi közterhek viselésében.
A Javaslat azzal, hogy elhárítja a lakások tényleges adóztatását gátló körülményeket, valamint a kistelepülések, mezőgazdasági jellegű települések számára ténylegesen megnyitja az adóztatás lehetőségét, várhatóan növekedni fog a helyi adót működtető önkormányzatok száma és ez az adóalanyokra is kihat. Előreláthatóan a magánszemélyek kommunális adóját bevezető önkormányzatok száma fog erőteljesebben emelkedni.
1996. évben az önkormányzatok valószínűleg óvatosan, de megkezdik a lakások adóztatását. Az adótételek felső határának emelése következtében 1996-ban még nem lehet jelentős többletbevételekkel számolni. A helyi adót működtető önkormányzatok többsége a jelenlegi adómaximumok 50-60%-át használják ki. A felső határok emelése megteremti az önkormányzatoknál a jelenleginél differenciáltabb adóterhelés kialakításának lehetőségét. A Javaslattal megszüntetett törvényi mentességek helyett az önkormányzatok várhatóan saját hatáskörben biztosítanak a helyi körülmények által indokolt körben és mértékben mentességeket.
2. Az építményadó igen széles körű törvényi mentességei túlzottan szűkítik az önkormányzatok adóztatási lehetőségeit. A vagyonarányos közteherviselés elvének következetesebb érvényesítése és az építményadó szélesebb körben működtetése céljából számos mentességi szabályt kiiktat a törvényből a Javaslat. Ilyenek:
- a lakásokra biztosított személyenkénti 25 m2 építményadó mentesség. 
E kedvezmény az átlagos családlétszámra és lakás alapterületre tekintettel lényegében kiüresíti az adó tárgyát, melynek okán a lakások többségére jelenleg egyáltalán nem vagy csak néhány négyzetmétere után lehet adót megállapítani,..."

Az Önkormányzat a  helyi lakósok mentességét olyan mértékben határozta meg, mellyel gyakorlatilag a teherviselés legnagyobb részben az üdülőtulajdonosokra terhelődik. Ez szám a gyakorlatban hozzávetőlegesen 90 - 10 %, tehát a helyi adók bevételét  90 %-ban az üdülőtulajdonosok adják. Ez a szabályozás egyértelműen sérti a törvénymódosítás egyik alapvető célját, tehát az arányos közteherviselés elvét. Az arányos közteherviselés elvének megvalósítása  nem azt jelenti, hogy a lakóhely céljára is szolgáló ingatlan ugyanolyan adózási  elvek alá essen, mint az üdülő céljára szolgáló ingatlan, az ilyen arányú ( 100 m2-ig adómentes ) megkülönböztetés azonban nem esik egybe a törvénymódosítás céljával, az sérti az üdülőtulajdonosok érdekeit. 

Panaszosok további sérelme, hogy a településen a nem helyi  lakos ingatlantulajdonosok nem rendelkeznek igényérvényesítési lehetőséggel, mely panasszal egybecseng a Polgármester  megállapítása is, amikor kifejti azon sérelmét, hogy az üdülőtulajdonosok után nem kap a település költségvetési támogatást, valamint álláspontja szerint jogszabály korlátozza választójogukat, s a vonatkozó építési szabályok is korlátokat állítanak fel az építmények lakóházzá történő átminősítése és ennek alapján  állandó lakcímet létesítendő üdülőtulajdonok elé.
Ezzel kapcsolatban a vizsgálat megállapította, hogy az érintett jogszabályok felsorolásakor  2.) sorszám alatt idézett választójogi törvény 2.§-a  a választójogot az állandó lakóhely, ennek hiányában a tartózkodási helyhez köti, és a (4) bekezdésben kifejti, hogy az a választópolgár, aki lakóhelye mellett legkésőbb a választás kitűzését megelőző napig tartózkodási helyet létesít, igazolással választójogát tartózkodási helyén gyakorolhatja.
Tartózkodási hely létesítésével lehetőség nyílik a választójog gyakorlására, ezzel megvalósul az Ötv. 5. §-ában megfogalmazott  és az érintett jogszabályoknál  3.) sorszám  alatt felsorolt önrendelkezési jog.
( Más kérdés, hogy a tartózkodási hely létesítése miként valósítható meg a fennálló szabályozás alapján, tekintettel arra, hogy a tartózkodási hely meghatározása az ügy jogszabályi hátterénél 5.) sorszám alatt idézett szabályozás szerint a következő: A polgár tartózkodási helye: annak a lakásnak a címe, ahol – lakóhelye végleges elhagyásának szándéka nélkül – három hónapnál hosszabb ideig tartózkodik.)

A 12/1986. (XII.30.) ÉVM. számú rendelet 30 §-a szabályozza, hogy az építménynek  az engedélyben meghatározott céltól, illetőleg a  rendeltetéstől tartósan eltérő használatához az építésügyi hatóság engedélye szükséges, utalva arra, hogy a rendelet 13. § (1) bekezdésben felsoroltak, az ott meghatározott okiratok csatolása mellett  terjeszthetik elő kérelmüket. A jogszabály műszaki előírásokat nem tartalmaz. Mint a megállapított tényállásban jeleztem, a polgármester ezeket a szabályokat kérdésesnek minősítette, kifejtve, hogy sem az 1964. évi III. törvény ( az építésügyről ), sem az előbb idézett 12/1986. ÉVM. rendelet nem írja elő a födémek és főfalak hőszigetelésének elkészítését, márpedig ezen műszaki előírások akadályozzák az üdülőtulajdonosok azon szándékát, hogy üdülőingatlanukat lakóingatlanná minősítessék át.
A Polgármester helyesen hivatkozik arra, hogy a fenti szabályok  nem tartalmaznak műszaki előírásokat ( nem is ez a faladatuk ) az "átminősítésekre" vonatkozóan,  mindezt tartalmazza viszont 21986. (II.27.) ÉVM. rendelet ( az Országos Építési Szabályzat közzétételéről ), amikor pl. szabályozza a nedvességvédelem, a hővédelem, a tűzvédelem, a fényvédelem stb. követelményeit.  
Rendezi a jogszabály, hogy falak, födémek, tetők, padlók, nyílászárók  feleljenek meg a hő-,zaj-,tűzvédelmi-,hőtechnikai-, biztonsági követelményeknek.
Az építmény, annak elemei, tartozékai, szerkezetei olyan anyagokból készülnek, melyek esetében a fő követelmény a szabványoknak való megfelelés. E szabványok alapján készült építőelemek, anyagok, valamint az OÉSZ előírásai tehát irányadók az ilyen eljárás során is, az ott előírtak alól nem vonható ki az átminősítési procedúra sem. 
1989 előtt valóban olyan szabályozás létezett, amely megkérdőjelezhetőnek  mondható. ( tulajdonszerzési jogosultság igazolása, korlátozás alóli felmentés,  bizonyos településeken az állandó helybennlakás igazolása, illetve munka, szolgálati stb. viszony igazolása, ezek alóli felmentés, nyilatkozat arról, hogy bizonyos méreten túl történő üdülőépítés estén azt idegenforgalmi célra kívánja használni stb.)  Ezeket a szabályok azonban a 73/1989. MT.  rendelet  hatályon kívül helyezte. Maradt viszont az egyetlen rendező elv,  a műszaki követelményeknek való megfelelés előírása. Nem kétséges, hogy ezek megkövetelése  számos esetben jogos érdeksérelmet okoz, hiszen a mai szabványok, műszaki előírások nem azonosak a több-tíz éves építmények  és oda beépített szerkezetek elhelyezésekor  érvényben lévő szabványokkal. 
Az elavult építési törvény helyett készül az "épített környezet alakításáról és védelméről" szóló törvénytervezet, mely már törvényi szinten fogja szabályozni az állékonyság, a mechanikai ellenállás, a tűzbiztonság és tűzvédelem, az egészségvédelem, a zaj és rezgésvédelem, az energiatakarékosság és hővédelem követelményét, valamint törvény fogja szabályozni, hogy építési célra anyagot, szerkezetet és berendezést csak megfelelőségi igazolással lehet beépíteni, ez pedig lényegében a szabványoknak való megfelelőséget is jelenti.

Az érintett alkotmányos jogok

1949. évi XX. törvény a  MAGYAR KÖZTÁRSASÁG ALKOTMÁNYA
 13. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.

58. § (1) Mindenkit, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén – törvényben meghatározott esetek kivételével – megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga, beleértve a lakóhely vagy az ország elhagyásához való jogot is.

70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.
(2) Az embereknek az (1) bekezdés szerinti bármilyen hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.
(3) A Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti.

A vizsgálat megállapította, hogy  az Alkotmány 13. § (1) bekezdés, és az 58. § (1) bekezdésben foglalt alkotmányos jogok érvényesülése vonatkozásában alkotmányos visszásság nem áll fenn, mivel ezen rendelkezésekkel szembeállított 12/1986. ÉVM. rendelet 30. §- a nem alkotmányellenes.
Az üdülőtulajdonosok a gyakorlatban  a tartózkodási hely megválasztása során nincsenek elzárva attól, hogy üdülőtulajdonukban lakjanak, másrészt a műszaki szabványok megléte esetén nincs akadálya, hogy üdülőingatlanukat lakóingatlanná minősíttessék át.

Alkotmányos visszásság keletkezett viszont az Alkotmány 70/A. §-ában előirt  hátrányos megkülönböztetés tilalom megsértésével, amikor  a helyi adókról szóló rendelet megalkotásakor az Önkormányzat olyan szabályozási elveket követett, mely alkotmányos szabályba  ( 1990. évi C. tv. ) ütközik és az egész település adóterheit  lényegében az üdülőtulajdonosokra terheli. E szabályozás sérti a C.tv. azon elvét, mely a vagyonarányos közteherviselést tűzte céljául az 1995. évi módosítás során.

Ajánlás

Az 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdése alapján a következő ajánlást teszem:

A Balatonboglár Város Önkormányzata a helyi adókról és az adózás rendjéről szóló 22/1995. (XII.22.) rendeletét úgy módosítsa, hogy az megfeleljen a helyi adókról szóló, az 1995. évi szabályozással módosított 1990. évi C. törvény előírásainak, különös figyelemmel a vagyonarányos közteherviselés elvének.

Budapest, 1996. október 3.

									Dr. Polt Péter