Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
Az AJB-8356/2012 ügyben
(Kapcsolódó ügy: AJB-8828/2012)

Előadó: dr. Hajas Barnabás
Az eljárás megindítása
Sajtóhírekből értesültem arról, hogy a MTVA Kunigunda utcai épülete előtt 2012. november folyamán éhségsztrájkot folytató személyeket több alkalommal érték atrocitások. Figyelemmel arra, hogy az értesüléseim alapján nem volt kizárható, hogy több alapvető joggal összefüggő visszásság történt, az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) 18. § (4) bekezdése alapján a gyülekezéséhez való jog, valamint a véleménynyilvánítási szabadság érvényesülésével átfogó vizsgálatára az ügyben hivatalból indítottam vizsgálatot, melynek eredményes lefolytatása érdekében munkatársam helyszíni vizsgálat keretében több alkalommal járt a tiltakozás helyszínén. Az érintett szervektől rövid úton tájékoztatást, a rendelkezésükre álló iratok és videofelvételek megküldését kértem.
Vizsgálatom ideje alatt a tiltakozás szervezői, valamint egy országgyűlési képviselő is panaszt terjesztett elő.

A megállapított tényállás
A helyszíni vizsgálatok, valamint a rendelkezésemre bocsátott iratok megvizsgálását követően a következő tényállást állapítottam meg.
Korábban az AJB 1690/2012. sz. jelentésemben már foglalkoztam az MTVA székháza előtt kialakult helyzettel. E jelentésemben egyebek mellett rögzítettem, hogy a résztvevők magatartása megfelel a gyülekezési jog dogmatikai fogalmának, rávilágítottam, hogy mindaddig, amíg az érintettek számára nem ismerhető fel, hogy a tiltakozás helyszíne a közforgalom előtt is megnyitott magánterület, azt közterületnek kell a rendőrségnek is tekintenie. Jelentésemben kitértem arra is, hogy ez helyzet azonban alapvetően megváltozott akkor, amikor a terület jogszerű használója a terület magánterületi minőségét az érintettek tudomására hozta. 
Lényegében az év első 11 hónapjában a korábbi jelentésemben foglaltakhoz képest érdemi változás nem állt be: a tiltakozók megmozdulásuk helyszíneként továbbra is egy, az MTVA kezelésében álló területen tartózkodtak.
A közel egy év óta fennálló helyzetben 2012. november 2-án történt először változás. Reggel 6 óra körüli időben az MTVA kezelésében álló területről, az intézmény megbízásából a Szent Lukács biztonsági szolgálat biztonsági őrei kivezettek két tüntetőt, mert ők többszöri felszólítás ellenére sem nem voltak hajlandóak onnan önként távozni. Ezt követően a biztonsági szolgálat kordonnal lezárta az építési területet a közút felőli részről. Mindezt azzal indokolta, hogy az érintett terület 2012. október 31-étől építési terület, és a tulajdonos nem járult hozzá a demonstráció folytatására, mivel az veszélyeztetné ott a zavartalan munkavégzést, ahová az MTVA egy szobrot kíván felállítani.
Az MTVA az általa használt, korábban közforgalom előtt nyitva álló magánterület mellett, a III. kerület Óbuda-Békásmegyer Önkormányzattól az előtte fekvő közterület egy részére közterület használati hozzájárulást kapott, így az is elveszítette közterületi jellegét.
A rendőrség felvette a kapcsolatot a demonstráció szervezőjével, aki úgy nyilatkozott, hogy a rendezvény spontán demonstráció, az „éhségsztrájkos demonstrációnak” a folytatása, melyet ő már 2011 decemberében a BRFK-nak bejelentett. A rendőri jelentés szerint úgy nyilatkozott, hogy ő a főszervező. Rendezvénye célja „a hírmanipuláció megakadályozása, és a közmédia megtisztítása”. A főszervező nem nyilatkozott arról, hogy menni ideig kívánja társaival folytatni a tiltakozást a fenti helyszínen. 
Vizsgálatom során nem tártam fel arra vonatkozó adatot, amely szerint korábban a főszervező korábban említett bejelentését a gyülekezési jogról szóló 1989. évi III. törvény 7. §-a szerint írásban megtette volna.
A rendelkezésemre álló iratok szerint a rendőrség a főszervezőt nyilatkoztatta arról, hogy demonstrációját kívánja-e írásban bejelenteni, valamint javasolta, hogy amennyiben a bejelentés megtétele mellett dönt, keresse fel a BRFK Rendészeti Szervek Biztosítási Osztályát. A főszervező úgy nyilatkozott. hogy ő nem kíván bejelentéssel élni, mert „ez egy spontán demonstráció, mely a gyülekezési törvény hatálya alá tartozik” és kérte a rendőrséget, hogy alkotmányos alapjogának zavartalan gyakorlásában működjön közre. Azt is többször elmondta, hogy a kora reggel az MTVA építési területéről az ott szolgálatot teljesítő biztonsági cég alkalmazottai úgy távolítottak el két tiltakozót, hogy nekik különböző sérelmet okoztak. A feljelentés megtételének lehetőségéről történt tájékoztatás után a főszervező úgy nyilatkozott a rendőrségnek, hogy majd a sértett megteszi a feljelentését.
A főszervező november 2-án 11 órai kezdettel sajtótájékoztatót tartott az MTVA kordonnal lezárt épülete előtt. A sajtótájékoztatót követően mintegy 6-8 tüntető fölemelete az MTVA építési területével szemközt felállított sátrat, majd azt az MTVA székház B-épületének bejáratától balra, a járda melletti füves területen helyezték el úgy, hogy ezzel az intézmény működését, valamint az oda ki- és bejárást ne akadályozzák.
A biztonsági szolgálat vezetője az MTVA vezetésével egyeztetett annak megállapítása érdekében, hogy a demonstrálók által elhelyezett sátor közterületen, vagy magánterületen helyezkedik-e el. Ennek során megállapították, hogy a demonstrálók által elhelyezett sátor közterületen helyezkedik el.
A rendőrség ismételten nyilatkoztatta a főszervezőt arról, hogy meddig és mekkora létszámmal kívánja folytatni a demonstrációt. A főszervező arról tájékoztatta a rendőrség helyszínen tartózkodó képviselőjét. hogy előreláthatóan kb. 30 napig fognak folyamatosan itt demonstrálni, éjszakára kb. 5-10, napközben legfeljebb 30 résztvevővel.
A BRFK Közrendvédelmi Főosztályának vezetője felhívta a helyszínen tartózkodó rendőri erők parancsnokainak figyelmét az alapjoggyakorlás jelentőségére, továbbá, hogy ha rendőri intézkedésre kerülne sor, az legyen törvényes, szükséges és arányos, ugyanakkor kulturált. Az utcában a gépjármű forgalom folyamatosságát biztosítsa úgy, hogy az az utcán közlekedő demonstrálók testi épségét ne veszélyeztesse.
Intézkedett továbbá aziránt, hogy amennyiben a demonstrálók feljelentést tesznek a biztonsági szolgálat eljárása miatt, a további eljárás lefolytatásának megkönnyítése érdekében gyűjtsék össze azoknak a biztonsági öröknek az adatait és elérhetőségeit, akik 2012. november 2-ára virradóra a sérelmezett akcióban közreműködtek.
A főszervező a rendezvényt a Gytv. 7. §-ában foglalt tartalommal és formában nem tette meg, ezért a rendőrség vele szemben gyülekezési joggal visszaélés szabálysértés miatt feljelentést tett.
Ezt követően mintegy két hetes, viszonylagos nyugalommal telő időszakot követően, 2012. november 19-éről 20-ára virradó éjszakán történt ismét jelentős változás.
2012. november 19-én 20 óra körül a biztonsági őrök és a tüntetők között újabb összeütközés alakult ki, amelynek közvetlen előzménye ismét a biztonsági őrök fellépése volt. A tiltakozás helyszínén a tüntetőknél szemmel láthatóan több biztonsági őr volt jelen, a gyülekezés színhelyéül szolgáló fekete sátorhoz vezető utat sorfallal elállták. 
A III. kerületi Rendőrkapitányság Ügyeleti szolgálata haladéktalanul járőrt küldött a helyszínre. Az intézkedő járőrök megállapították, hogy a 2012. november 2-án új helyszínre települt demonstráció sátrának jobb oldala mellé egy 5x3 méteres, a sátortól balra az útest széléhez egy ugyanekkora, valamit egy kisebb méretű lakókonténert helyeztek el. A rendőrök nyilatkoztatták a főszervezőt, aki kérdésükre elmondta, hogy a kihelyezett konténerek akadályozzák az általa szervezett demonstrációt, illetve ennek eltávolítására valamint a rendezvény megfelelő biztosításhoz rendőri segítséget kér. Ekkor a helyszínen mintegy 40 tiltakozó, köztük két országgyűlési képviselő tartózkodott.
Az úttestre legalább egy tüntető feküdt le annak érdekében, hogy megakadályozza, hogy oda egy újabb, a sátrat eltakaró konténert helyezzenek el. A szervező ekkor több alkalommal felszólította a rendőröket, hogy igazoltassák a biztonsági őröket, mert álláspontja szerint azok a gyülekezési jog megsértését követik el. Azt is elmondta, hogy a sorfal miatt nem tudnak bejutni a gyülekezés helyszínére.
A tiltakozás főszervezője közölte a helyszínen tartózkodó rendőrökkel, hogy feljelentést kíván tenni gyülekezési jog megsértése, kényszerítés miatt, illetve mivel a rendőrök nem intézkednek, nem csak hogy nem távolítják el a gyülekezést megzavarókat, de nem is igazoltatják őket, ezért ellenük is büntetőfeljelentést fog tenni.
Mindezzel párhuzamosan a földön fekvő tüntető többször kérte, hogy a felette álló biztonsági őrök menjenek arrébb. Ezt követően a Magyar Helsinki Bizottság egyik jelen lévő ügyvédje felhívta a figyelmét arra, hogy a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (Rtv.) 24. § (4) bekezdése alapján bárki kérheti más személy igazoltatását, ha az jogának érvényesítéséhez szükséges, ezt pedig megtette az egyik szervező is korábban többször. E felhívás után ez meg is történt. Ekkorra rendőrség felszámolta a sorfalnak azt a részét is, amely lehetetlenné tette a gyülekezés helyszínéhez való eljutást.
Nem sokkal később dulakodás alakult ki, amely során egy tüntető nő lába megsérült. Ezt követően a főszervező a rendőrség képviselőjének kifejtette, hogy szabad véleménynyilvánításhoz való jogában akadályozzák az MTVA székház előtt elhelyezett lakókonténerek, valamint az MTVA előtt felállított kordon rendszer. Kérte a rendőri intézkedések haladéktalan megtételét, a lakókonténerek elszállítását, a demonstráció megfelelő rendőri biztosítását, ellenkező esetben nyilatkozata szerint több büntető feljelentést kíván tenni. Sérelmezte, hogy a helyszínen bűncselekmény történt, egyik társának lába sérült, álláspontja szerint ezzel kapcsolatosan a rendőrség a megfelelő intézkedéseket nem tette meg. Az eljáró rendőr százados közölte a főszervezővel, hogy nincs tudomása arról, hogy a helyszínen bűncselekmény történt, ugyanis erre vonatkozó tájékoztatást mindaddig nem kapott.
Az eljáró rendőrtiszt a tényállás tisztázása körében felvette a kapcsolatot az MTVA székház biztonsági vezetőjével, aki arról tájékoztatta, hogy az Önkormányzat újabb határozata alapján a MTVA fényképkiállítás megrendezésére a székház előtt további 900 m2 közterület használatára kapott hozzájárulást. Ennek megfelelően a “B”-porta előtti részre, valamint attól balra 3 db lakókonténert helyeztek el, továbbá a bejárat előtt, és tőle jobbra található közterületet kb. 900 m2 részen körbe is kordonozták. 
A helyszínen történt biztonsági intézkedésről részletes rendőri jelentés készült, amelyben rögzítették, hogy a helyszínre érkezésüket követően a később megsérült tüntetőnő a demonstrálók sátra előtt a földre lefeküdt, ezzel akadályozva a kordonrendszer kiépítését. A járőrök a földre fekvést követően megkérdezték, rosszul érzi-e magát, történt-e bármilyen jellegű sérülése, azonban a jelentés szerint kérdésükre nem választ kaptak. A jelentés szerint az addig a földön fekvő tüntető – 1-2 perc elteltével lábáról felhúzta a nadrágot és megmutatta a bal térdét, melyen kismértékű hámsérülés volt látható, valamint az enyhén piros volt. [A tüntető] a helyszínen ezt követően azt nyilatkozta, hogy a biztonsági szolgálat egy ismeretlen tagja őt a rendőri erők megérkezése előtt ellökte, melynek során bal térde sérült és ezzel kapcsolatosan feljelentéssel kíván élni. A helyszínre mentőszolgálat lett irányítva, akik megállapították, hogy sérülésének foka nem megállapítható. A mentőszolgálat a sérült személyt kórházba kívánta szállítani melyről a helyszínen [a tüntető] lemondott. A szükséges jogi felvilágosítás megadása részére megtörtént.” Később a tüntetőt kórházba szállították.
A biztonsági szolgálat valamennyi tagjának igazoltatása valamint adataik rögzítése és priorálása is megtörtént.
Az intézkedés során a biztonsági szolgálat ismételten további, összesen 2 db kordon-rendszert kívánt elhelyezni, melynek során azt a demonstrálok kézzel megfogták és megpróbálták annak elhelyezését megakadályozni, ami nem vezetett eredményre. A rendőrség kérdésre a biztonsági szolgálat vezetője úgy nyilatkozott, hegy a demonstráció helyszínére történő szabad ki-, valamit bejutást nem kívánják akadályozni, ennek megfelelően a sátor előtti részre kordonkorlátot nem helyeztek el.
A történtek után az eljáró rendőr százados 22 óta 30 perckor mindezekről a főszervezőt tájékoztatni kívánta, aki nem volt hajlandó őt meghallgatni, és demonstráció keretében a Kunigunda útja közepén egy spontán, ülő-demonstrációba kezdett, melyhez csatlakozni kérte a helyszínen lévő többi tiltakozót. Ezt követően az út közepén mintegy hatan ültek le. A főszervező elmondta, hogy a „spontán” üllő-demonstráció másnap még biztosan tartani fog, de annak tovább folytatásáról csak később nyilatkozik.
Éjfél körül érkezett rendbiztos a helyszínre, ahol a főszervezővel a kapcsolatot felvette. A főszervező a rendbiztosnak elmondta, hogy sérelmezi a 2012. november 2-án történt eseményeket, valamint azt, hogy a rendőrség akkor nem megfelelően intézkedett, illetve november 19. napján sem tette meg a rendőrség a megfelelő intézkedéseket. Kijelentette, hogy a 2012. november 2-án a helyszínen tett nyilatkozata mely alapján még legalább 30 napig folytatja a demonstrációját, ő a rendőrség irányában megtett bejelentésnek tekintette.
Az demonstráció megfelelő rendőri biztosításának érdekében a Kunigunda útját a rendőrség lezárta, valamint helyszín közvetlen környékén biztosító járőrpárokat helyezett el.
A főszervező 2012. november 22-én rendezvényét írásban bejelentette a BRFK-nak.
Munkatársam másnap megtekintette a helyszínt, tájékoztatást kért az MTVA jogi igazgatóságának vezetőjétől és kollégáitól, továbbá a nap folyamán rövid úton tájékoztatást kért BRFK vezetőjének közrendvédelmi helyettesétől is. Mindkét esetben az iratok soron kívüli beszerzését is kérte, melynek az érintett szervek eleget is tettek.
Az érintett szervek az ügyben keletkezett további iratokat is rendszeresen megküldték. Így szereztem tudomást arról, hogy a főszervező 2012. december 8. napján, a 2012. november 19. napjától a Budapest III. kerület, Kunigunda útja 64. szám alatt található MTVA székház előtti, közúton folyamatosan zajló rendezvénynek a jogellenes helyzet megszűntéig, előreláthatólag 2013. január 31. napján 23.50 óráig történő folytatása iránt tett bejelentését. Budapest rendőrfőkapitánya ezt a bejelentést a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) 30. § b) pontja alapján érdemi vizsgálat nélkül 2012. december 10. napján elutasította. 
A végzés szerint a korábbi bejelentésben foglaltakkal ellentétben több dokumentált alkalommal előfordult, hogy senki sem tartózkodott a rendezvény helyszínén, ezért – résztvevő hiányában – az nem volt gyülekezésnek tekinthető.
Munkatársam a fentiekre figyelemmel – a korábbi bejelentésben a rendezvény záró időpontjaként megjelölt – 2012. december 11-én, 23 óra 50 perc előtt a helyszínre érkezett, és kiléte felfedése nélkül megfigyelte az eseményeket.
Azt tapasztalta, hogy az MTVA székház előtt több tucat vagyonőr, az út közepén pedig 6-7 személy áll. Nem sokkal később a helyszínre érkezett a BRFK több munkatársa. A rendbiztos tájékoztatta a főszervezőt és a megjelenteket az egy nappal korábban kézbesített végzés tartalmáról. A főszervező és a korábban megsérült tüntető a döntés tartalmát nem fogadta el, annak jogszerűségét vitatta, és jelezte, hogy rendezvényét bejelentettnek tekinti. A kialakult szóváltás során mindkét fél ismertette álláspontját, amelyek azonban egymással merev ellentétben álltak. Így a bejelentés mibenléte, a meghozott végzés jogszerűsége és hatása, valamint a gyülekezési jog tartalma tekintetében egyaránt vita alakult ki. Mindezt – valamint a soron következő eseményeket – a rendőrség, a tüntetők, és az MTVA egyik operatőre is dokumentálta.
Ezt követően a helyszínen egy rendőr őrnagy felszólította az ott tartózkodókat, hogy hagyják el ez úttestet, mert a területet ismételten megnyitják a gépjármű-forgalom előtt.
A főszervező, a korábban megsérült tüntető nem tett eleget a többszöri felszólításnak, ezért őket a rendőrség a gyalogosközlekedés szabályainak megsértése miatt a szabálysértési eljárás lefolytatása érdekében előállította. (Később előállítottak egy másik tiltakozót is, aki két társának előállítását az úttestről dokumentálta, és felszólítás ellenére sem hagyta azt el.)
Miután a Kunigundja útja MTVA székház előtti szakaszát a rendőrség megnyitotta a járműforgalom előtt, a biztonsági szolgálat újabb kordonokat kívánt elhelyezni. Ennek következtében kisebb dulakodás alakult ki, amely a rendőrség fellépése nyomán szűnt meg.
Munkatársam megvizsgálta az előállítás körülményeit és meghallgatta mindhárom előállított személyt, akik az előállítás módját nem, annak jogalapját azonban sérelmezték. Az egyik előállított azt is kifogásolta, hogy előállításakor azt a tájékoztatást kapta, hogy a rendőrkapitányságon majd mobiltelefonját − hozzátartozói értesítésére − használhatja, ott azonban – még befogadása előtt – kikapcsoltatták a készüléket, és csak kérhette hozzátartozói értesítését. Az egyik előállított személy felajánlotta, hogy a birtokukban lévő, de az interneten meg nem osztott videofelvételeket a vizsgálat során rendelkezésre bocsátja, erre azonban mindeddig nem került sor.
Az előállítás során munkatársam észlelte, hogy az egyik előállított személlyel folytatott beszélgetését kézi kamerával rögzítették.
A Készenléti Rendőrség parancsnoka később munkatársamat rövid úton arról tájékoztatta, hogy a videofelvételek kiértékelése során észlelték, hogy az ombudsmani hivatal munkatársa vizsgálat keretében hallgatja meg az egyik előállítottat, ezért haladéktalanul intézkedett az arról készült felvétel törlése iránt, amely meg is történt. Tájékoztatása kitért arra is, hogy az állomány képzése során intézkedni fog arra vonatkozóan, hogy a vizsgálatom során jövőben is biztosított legyen az ellenőrzés nélküli kapcsolattartás lehetősége.
Vizsgálatom során, rövid úton arra kértem az MTVA jogi igazgatóját, hogy a helyszínen készített felvételeket bocsássa a rendelkezésemre. A jogi igazgató arról tájékoztatta eljáró munkatársamat, hogy „a Kunigunda útja 64. szám előtti MTVA portáknál történt intézkedések során készült videofelvételeket − az érintettek személyiségi jogaira tekintettel − az MTVA nem tudja kiadni és megküldeni. (Az arcuk kitakarása, stb. pedig problémás, sok személy érintett, így ez rövid idő alatt nem oldható meg.). Felajánlott[á]k ugyanakkor, hogy [a] biztonsági igazgató úr irodájában, vele egyeztetett időpontban, biztosítani tudj[á]k a felvételek megtekintését.”

Az érintett alapvető jogok
–	a békés gyülekezéshez való jog (Alaptörvény VIII. cikk (1) bekezdés „Mindenkinek joga van a békés gyülekezéshez.”)
–	a szabad véleménynyilvánításhoz való jog (Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdés „Mindenkinek joga van a véleménynyilvánítás szabadságához.”)

A vizsgálat megállapításai
I. Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) határozza meg. Az Ajbt. 18. § (1) bekezdésének f) pontja szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint rendvédelmi szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat. 
A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 1. § (5) bekezdése értelmében a vizsgálattal érintett rendőrség rendvédelmi szerv, így tevékenységének vizsgálata az Ajbt. 18. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik. Utalva a több éves, töretlen ombudsmani gyakorlatra, ismételten fel szeretném hívni a figyelmet, hogy az Rtv. preambuluma célként fogalmazza meg „az Alaptörvénynek és Magyarország nemzetközi jogi kötelezettségeinek, valamint a jogállamiság követelményeinek megfelelően működő rendőrség kialakítását”. Az Rtv. 2. § (1) bekezdése második mondata szerint „A rendőrség tiszteletben tartja és védelmezi az emberi méltóságot, óvja az ember jogait.”
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés l) pontja és (2) bekezdése a) pontja alapján az MTVA – mint állami feladatot ellátó szerv – közszolgáltatást végző szervnek tekinthető. A (2) bekezdés utolsó fordulata alapján azonban a közszolgáltatást végző szerv kizárólag e tevékenységével összefüggésben vizsgálható.
II. Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvényének és az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követni kívánom a fenti gyakorlatot, így míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontokat nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait. Mindezt alátámasztandó, az Alkotmánybíróság maga a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra mutatott rá, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.
1. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság a 30/2012. (VI. 27.) AB határozatában kimondta, hogy az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése és az Alkotmány 2. § (1) bekezdése azonosan deklarálja az ún. jogállam klauzulát, tehát az eddig kialakított alkotmánybírósági gyakorlat relevánsnak tekinthető a vizsgálat során.
Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság követelménye nemcsak az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Az Alkotmánybíróság döntéseiben felhívta a figyelmet, hogy a jogállamiságnak számos összetevője van, a jogállamiság elvéből folyó egyik legfontosabb alapkövetelmény ugyanakkor éppen a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.
2. Az Alaptörvény VIII. cikk (1) bekezdése alapján mindenkinek joga van a békés gyülekezéshez. Az Alkotmánybíróság a 2001-es alaphatározatában azt állapította meg, hogy a gyülekezési jog – csakúgy, mint a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadsága – szorosan kapcsolódik a véleménynyilvánítás szabadságához. Gyűlések megszervezésének, megtartásának, az azokon való részvételnek a joga nélkül a nézetek, információk megszerzésének és másokkal való megosztásának, a vélemények közösen történő kialakításának a lehetősége ugyanis aligha volna megvalósítható. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint – hivatkozva itt többek mellett az Emberi Jogok Európai Bíróságának e tárgyban hozott döntéseire és állandó gyakorlatára – a gyülekezéshez való alkotmányos alapjog érvényesülése nemcsak az állam illetéktelen beavatkozásával, hanem mások, például adott tüntetést ellenőrzéssel szemlélők, ellentüntetők, és más rendzavarók ellenében is védelemre szorul: az államot pozitív kötelezettségek is terhelik a békés gyülekezéshez való jog érvényesülésének biztosítása érdekében.1

III. 1. A rendezvény helyszínének megítéléséről
ad) 2012. november 2.
Az AJBH-1690/2012. számú jelentésemben a következőket fejtettem ki:
„Közkeletű vélekedés ugyan, hogy „gyülekezni csak közterületen lehet”, azonban ennek jogszabályi alapja nincsen, ugyanis – hasonlóan a résztvevők létszámához – a gyülekezés helyét nem határozza meg sem az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozta, de a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya, az Emberi Jogok Európai Egyezménye, az Alaptörvény vagy a Gytv. sem.2 Emellett a gyülekezés helyét az uralkodó szakirodalmi álláspont sem tartja annak fogalmi elemei körébe tartozónak. Az Emberi Jogok Európai Bírósága is arra az álláspontra helyezkedett, hogy a békés gyülekezéshez való jog magában foglalja mind a magánterületen, mind a közterületen való gyülekezés jogát.3 A Gytv. 3. §-a több rendezvény-típusról megállapítja, hogy azok nem tartoznak a törvény hatálya alá, azonban ezek között nem szerepelnek a nem közterületi rendezvények. Ezen túlmenően a Gytv. – rendőrség képviselőjének rendezvényen való részvételére vonatkozó – 12. §-ához fűzött miniszteri indokolás negyedik bekezdéséből azonban arra következtethetünk, hogy a közterületen, középületben, de még a magánlakásban tartott rendezvények is a gyülekezési jog körébe tartoznak, azonban csak a közterületen tartandó rendezvényeket kell a rendőrségnek bejelenteni, és a rendőrség képviselőjének a magánlakásban (magánterületen) szervezett rendezvényen való részvételére kizárólag a jogosult hozzájárulásával van lehetőség.4 A Gytv. 8. §-a pedig kifejezetten a „bejelentéshez kötött rendezvény” fordulatot használja, amiből a contrario következik az is, hogy vannak a törvény hatálya alá tartozó, de nem bejelentendő rendezvények.
Megjegyzem, hogy a közterület fogalmának meghatározása, és a gyülekezési jog gyakorlásával összefüggésben a jelentősége, számos értelmezési és jogalkalmazási kérdést is felvetett. A Gytv. közterület-fogalma ugyanis lényegesen szűkebb a „szabad ég alatti” kategóriánál. Bár utóbbi nem pusztán azt jelenti, hogy a rendezvény helyszíne nincs befedve, hanem azt, hogy a rendezvény nincs elkerítve, így gyakorlatilag csaknem átláthatatlan a rendezvényre bejutók köre. Ilyen helyszín lehet tehát egy beépítetlen telek, a közönség előtt nyitva álló magánterület, (magán)erdő, vagy éppen közterület használati hozzájárulás alapján használt terület, amely pedig bizonyosan nem esik a Gytv. 15. § a) pontjában meghatározott közterület fogalma (a mindenki számára korlátozás nélkül igénybe vehető terület, út, utca, tér) alá. 
Mindebből pedig arra kell következtetni, hogy a „nem közterületen” tartott rendezvények esetén értelemszerűen fennállnak a Gytv.-ben meghatározott tilalmak (pl.: nem járhat mások jogainak és szabadságának sérelmével, nem valósíthat meg bűncselekményt, vagy ennek elkövetésére vonatkozó felhívást, nem lehet fegyveresen, vagy felfegyverkezve megjelenni), és a rendezőt terhelő (rend fenntartására irányuló, vagy éppen a résztvevővel egyetemlegesen fennálló kártérítési) kötelezettségek. Az ilyen rendezvények esetében azonban – lévén nem közterületen kell intézkedni – a rendőrség beavatkozási lehetősége is korlátozott. Attól függően, hogy a terület magánlakásnak5 minősül, vagy sem,6 eltérő szabályok alapján mehet be a helyszínre, és léphet fel a rendőrség. Meg kívánom jegyezni azonban, hogy míg általában az ingatlan jogszerű használójának hozzájárulása nélkül nehezen képzelhető el a rendezvény jogszerű volta, addig további mérlegelést igényelnek a közforgalom előtt nyitva álló magánterületre szervezett rendezvények. Ez utóbbi esetekben azonban nem a hozzájárulás szükségessége, hanem annak megtagadásának feltételei kell, hogy a vizsgálódás tárgyát képezzék.
Megjegyzendő, hogy a Gytv. sajátos közterület-fogalma megfeleltethető a közterület-felügyeletről szóló 1999. évi LXIII. törvény 27. § a) pontjában meghatározott közterület-fogalomnak. Eszerint közterület a közhasználatra szolgáló minden olyan állami vagy önkormányzati tulajdonban álló terület, amelyet rendeltetésének megfelelően bárki használhat, ideértve a közterületnek közútként szolgáló és a magánterületnek a közforgalom számára a tulajdonos (használó) által megnyitott és kijelölt részét, továbbá az a magánterület, amelyet azonos feltételekkel bárki használhat. Ha ennek ismeretében értelmezzük a Gytv. a „mindenki számára korlátozás nélkül igénybe vehető terület, út, utca, tér”-ként meghatározott közterület-fogalmat, akkor annak kizárólag olyan értelmet tulajdoníthatunk, amely nem szűkíti le a közterület körét az „út, utca, tér” körére, hanem arra is fegyelemmel van, hogy az adott terület ténylegesen mindenki számára korlátozás nélkül igénybe vehető-e. Kizárólag ez az értelmezés konform azzal – az egyébként helyes – gyakorlattal, amely szerint bizonyos területek annak ellenére elveszíthetik közterületi minőségüket, hogy egyébként a szó hétköznapi értelmében közterületnek számítanának. E megközelítésben tehát amennyiben az adott terület mindenki számára korlátozás nélkül igénybe vehető, akkor függetlenül attól, hogy az ingatlan-nyilvántartásban milyen megjelölésű az ingatlan, közterületnek kell tekinteni. Vagyis a tényleges, nem pedig a tulajdonjogi helyzet az, amelyet ennek során mérlegelni kell.
Figyelemmel arra, hogy a vizsgált ügyben az „éhségsztrájk” helyszíne egy elkerítetlen területen állt, ahová bárki korlátozás nélkül odamehetett, álláspontom szerint azt mindaddig, amíg annak tulajdonosa erről a demonstrálókat és a rendőrséget nem tájékoztatta, közterületnek kellett volna a rendőrségnek tekintenie.
A helyzet azonban alapvetően megváltozott akkor, amikor a terület jogszerű használója ebbéli minőségét az érintettek tudomására hozta.”
Figyelemmel arra, hogy fenti álláspontomat többen többféle módon interpretálták, indokolt azzal kapcsolatban a következőkre rámutatni. Amikor az érintettek (így különösen a résztvevők és a rendőrség) számára nyilvánvalóvá vált, hogy a rendezvény nem magánterületen zajlik, a rendezvény bár az Alaptörvény VIII. cikkében biztosított gyülekezési jog gyakorlása volt, az mégsem tartozott a Gytv. hatálya alá. Ebben a helyzetben a terület jogszerű használójának és a tiltakozóknak kell a helyzetet egymással megfelelően rendezni. 
Nem hatósági jogalkalmazás, és nem az MTVA közszolgáltatói tevékenység, ezért nem vizsgálhattam sem a tüntetők, sem pedig a terület jogszerű használója eljárását abból a szempontból, hogy „kinek volt igaza”, vagy „ki zavarta tevékenységével jobban a másikat”. A birtokvédelem ugyanis nem csak a jogos (dologi, vagy kötelmi jogcímmel rendelkező) birtokost – a vizsgált esetben az MTVA-t – hanem a jogalap nélküli birtokost is megilletheti. A rendelkezésemre bocsátott iratok szerint ugyan az MTVA birtokvédelmi kérelmét az illetékes jegyző – mivel a kérelmezett személy nem volt azonosítható – elutasította, mindez azonban önmagában sem a kialakult helyzetet, sem pedig a jogos birtokos 2012. november 2-án alkalmazott önhatalmát nem legitimálta (ahogyan azok jogszerűtlensége sem következik mindebből!). Azt, hogy melyik fél magatartása volt jogszerű, vagy jogszerűtlen jelen eljárásban hatásköröm hiányában nem vizsgálhattam, annak megállapítására végső soron bírósági eljárásban lett volna, illetve jelenleg is abban lenne mód.
Indokolt megjegyezni továbbá, hogy a Gytv. 7. §-ának egyértelmű rendelkezése szerint a bejelentés előterjesztése formailag kötött, azt írásban lehet megtenni. Ez jellemzően teljes bizonyítóerejű magánokiratban (ideértve az elektronikus aláírással ellátott elektronikus okiratot is) vagy egyszerű magánokiratban (a a rendezvények rendjének biztosításával kapcsolatos rendőri feladatokról szóló 15/1990. BM rendelet 2. § (5) bekezdése szerint a távirati úton, illetve levélben, telefaxon, telexen is) történhet. Értelemszerűen a más nevében előterjesztett beadvány esetén szükséges lenne a megfelelő meghatalmazás, azonban nincs olyan szabály, amely az előterjesztő személy azonosítását lenne hivatott előírni. Az „írásban” fordulatnak minőségileg többet kell jelentenie az „írottan” kategóriánál. Ez esetben pedig az aláírás7 lesz az a magától értetődő, jogszabályban nem nevesített formai kellék, amely a bejelentés érvényességének elengedhetetlen eleme. 
A főszervezőt 2012. november 2-án tájékoztatta a rendőrség a bejelentés megtételének kötelezettségéről, valamint annak formájáról. Bejelentési kötelezettségének azonban a főszervező nem tett eleget. A Gytv. rendelkezéséből következik, hogy a rendőrségnek, a rendezvény helyszínén tett szóbeli nyilatkozata nem felelt meg a törvényi előírásoknak. (Ha mindezt egy papírdarabra leírta volna, vagy jegyzőkönyvbe mondta volna, bejelentése megfelelt volna e kritériumoknak.

ad) 2012. november 19-20.
A 2012. november 2-i incidenst követően a rendezvény a korábbi hónapokkal ellentétben immár nem magánterületen, hanem közterületen zajlott tovább, vagyis visszakerült a Gytv. hatálya alá. Ettől kezdve a rendezvényt a szervezőnek be kellett volna jelentenie.
Több jelentésemben, legutóbb az AJB-6718/2012. számúban rámutattam ugyan a közterület-használatra vonatkozó szabályozás hiányosságaira, indokolt azonban kiemelni, hogy mindeddig a legkevésbé problematikus elmei voltak a kérdésnek a hasonló esetek. A rendőrség a bejelentés tényéről, illetve a rendezvény tervezett helyszínéről a bejelentés kézhezvételét, illetve tudomásulvételét követően a közterület kezelőjét minden esetben tájékoztatja, és erre a területre az közterület kezelője – néhány elszigetelt esettől eltekintve – nem ad ki közterület-használati hozzájárulást.
Figyelemmel azonban arra, hogy a vizsgált esetben a rendezvény főszervezője közel három hétig – sőt az újabb incidenst követően is csak napok múlva – nem jelentette be rendezvényét, az újabb közterület-használati hozzájárulás kiadásának semmilyen akadálya sem volt.
Az újabb közterület-használati hozzájárulás eredményeként a rendezvény helyszíne ismét elveszítette közterületi jellegét. E momentumtól kezdve ismét érvényesek lesznek a nem közterületi rendezvényekkel, az ott való rendőri jelenléttel, és a birtokvédelemmel összefüggésben a fentiekben elmondottak.

2. A tiltakozás jogi jellegéről
Az EBESZ a gyülekezésnek tekinti, ha többen, ideiglenes jelleggel, annak érdekében gyűlnek össze, hogy véleményüket közösen kinyilvánítsák.8 Álláspontom szerint indokolt ezt annyiban pontosítani, hogy (történelmi kialakulása, rendeltetése és funkciója miatt) a gyülekezés – résztvevőit összekapcsoló – célja nem általában a kommunikáció, hanem a meglehetősen tágan értelmezett közügyekben való véleménynyilvánítás, melynek hiánya kizárja, hogy az adott rendezvényt gyülekezésnek [az Alaptörvény VIII. cikk (1) bekezdésébe foglalt jog gyakorlásának] lehessen tekinteni. 
A cél megléte, vagy hiánya tartalmi kérdés, amelyet elsősorban nem a szervező nyilatkozata alapján, hanem az eset összes körülményére tekintettel kell megítélni. Egyszerűbb megítélésűek a „tipikus” demonstrációs szituációk, vagyis, hogyha az adott helyszínen jelenlévő személyek hasonló tárgykörű és irányultságú transzparensekkel, zászlókkal jelennek meg, vagy véleményüket más könnyen azonosítható módon fejezik ki, függetlenül attól, hogy gyülekezésként, vagy kulturális eseményként hirdették meg az összejövetelt. Sokkal nehezebb azonban, ha a véleménynyilvánítás néma, és látványos kommunikációs csatornákat sem használnak. Ilyenre volt példa, amikor egy – azóta feloszlatott – civil szervezet néhányszáz formaruhás szimpatizánsa várakozásuk idejére a Fővárosi Bíróság épülete előtt – a bejelentés szerint „nem demonstratív jelleggel” – a Markó utca bírósággal szembeni lévő járdaszakaszát vette igénybe,9 vagy egyes szervezetek sport- vagy kulturális rendezvényként hirdették meg közéleti kérdésben is állást foglaló rendezvényeiket. Az említett esetekben nem férhet kétség ahhoz, hogy a rendezvényeknek elsődlegesen és túlnyomórészt markáns kommunikációs célja volt, vagyis azokat gyülekezésnek kellett volna tekinteni. Ez az a cél, amely a gyülekezést más, kulturális rendezvényektől, közterületi sporteseményektől, vagy éppen pl. egy balesetnél összeverődött tömegtől megkülönbözteti. Mindebből nem következik, hogy egy demonstráción ne léphetnének fel művészek, vagy egy koncert önmagában ne minősülhetne gyülekezésnek. Ugyanakkor bizonyos, hogy azon rendezvények, amelyek elsődleges célja nem a közügyekben való állásfoglalás, hanem a szórakoztatás, (nota bene a szervező közvetlen haszonszerzése) ahová résztvevőknek belépőjegyet kell vásárolnia, nevezési díjat kell fizetnie stb., nem tekinthetőek gyülekezésnek. 
Amennyiben az adott helyen egyszerre tartózkodó személyeket az adott kérdésben való közös véleménynyilvánítás célja nem köti össze, magatartásuk sem tekinthető gyülekezésnek. Ennek megfelelően, annak ellenére, hogy valamilyen kommunikációs elem megjelenik, nem tekinthető gyülekezésnek, ha egy balesetnél a bámészkodók csoportosan vitatják meg a történteket, vagy egy információs pult, esetleg szórólapot osztó személyek körül összeverődik a tömeg, és az ott tartózkodók adott esetben hangosan fejtik ki a kérdéssel kapcsolatos – akár ellentétes, akár egyetértő – álláspontjukat. (A városban sétáló turistacsoportok esetén pedig egyenesen hiányzik.)
Ugyancsak a cél hiányában nem lehet szó gyülekezésről akkor sem, ha a résztvevők egyénekként saját véleményüket kívánják más tudomására hozni, és nem közösen akarják a véleményüket kialakítani és kifejteni.
Mindezek alapján megállapítottam, hogy a vizsgálattal érintett rendezvény  résztvevőinek magatartása személyek magatartása kezdetben minden szempontból megfelelt a gyülekezés dogmatikai fogalmának, ugyanis több személy, azonos helyen, annak érdekében gyűlt békésen össze, hogy – vitán felül állóan közéleti kérdésekben – véleményét közösen kinyilvánítsa. 
A fenti definíció fogalmi eleme a célon kívül a több személy részvétele is. 
Nyelvtani értelemben sem beszélhetünk olyan rendezvényről, amelynek nincsenek résztvevői, és álláspontom szerint részvétel a Gytv. rendelkezései alapján is a gyülekezésnek fogalmi eleme.10 E részvétel, mint kritérium nem pusztán akkor nem teljesül, ha szándékoltan „résztvevő nélküli demonstrációt” szerveznek, hanem akkor sem, amikor fizikai valója helyett az adott személy „virtuálisan” van „jelen”. Nem csak akkor tekinthető virtuálisnak a jelenlét amikor az adott személy egy honlapon, vagy ún. chat-szobában jelentkezett be, hanem akkor is, ha az adott személy „helyettest” állít és tüntetőt „bérel magának”.11 Az ilyen esetekben ugyanis a de facto jelenlévők nem gyülekezési, hanem pénzkereseti céllal jelentek meg a rendezvény helyszínén, vagyis magatartásuk értelemszerűen nem is irányulhatott a gyülekezésben való részvételre. Annál, aki a „bértüntetőt” felfogadta, éppúgy mint annál aki a virtuális térben tüntet, egyaránt hiányzik a helyszíni személyes részvétel. E részvétel pedig kizárólag valós, önkéntes, azonos célú és másokkal egyidejű jelenlétet feltételezhet. Meg kell jegyezni azonban, hogy a virtuális tüntetés a véleménynyilvánítási szabadság által védett körbe tartozhat, ugyanis objektíve alkalmas az adott kérdésben a meggyőződés kifejezésére. Ezzel szemben a bértüntetők alkalmazása a gyülekezési jog rendeltetését, különösen pedig a demokratikus társadalom közéleti-politikai folyamataiban betöltött, kitüntetett véleményformáló-, részvételi- és legális nyomásgyakorló szerepét súlyosan veszélyezteti, ezért alapjogi védelemben sem részesülhet.12
Annak érdekében, hogy az adott személy magatartása részvételnek legyen tekinthető, a jelenlétnek valósnak kell lennie, vagyis annak térben és időben a rendezvény helyszínével (útvonalával), valamint időpontjával legalább részben egybe kell esnie. A gyülekezésen való részvétel – szemben más, a gyülekezési jog által nem védett jelenségekkel – megkívánja a rendezvény – az előzőekben részletesen tárgyalt – céljával, mint a gyülekezés fogalmának esszenciális kellékével való valamilyen mértékű azonosulást is,13 amely mindenképpen tudatosságot feltételez. (E helyütt csak utalok arra, hogy a gyülekezési szabadság magában foglalja a „nemrészvétel szabadságát” is, ebből pedig kényszerítően következik az is, hogy a részvétel kizárólag önkéntes lehet.) Ezen elemek bármelyikének hiánya esetén – még ha az érintett személy pl. kutyasétáltatás közben, vagy éppen a villamosra várva a rendezvény helyszínén is tartózkodik – részvételről nem beszélhetünk. Ki kell azonban emelni, hogy az Rtv. 60. § (2) bekezdése szerint „a tömeg szétoszlatására irányuló csapaterő alkalmazása során a Rendőrség a helyszínen lévők egyéni felelősségét nem vizsgálja.” Ebből pedig az is következik, hogy részvétel kérdésének fenti ismérvek szerint történő megítélése nem a rendőri csapaterő feladata!
A gyülekezés értelemszerűen véget ér, ha a résztvevők – függetlenül attól, hogy a rendező, vagy a rendőrség feloszlatta-e – a rendezvényt elhagyják.
Mivel az előbbiekben kifejtettek szerint a gyülekezés feltételezi a „részvételt”, adódik a kérdés, hogy a résztvevők létszámának a fogalom meghatározása szempontjából van-e jelentősége. Bár a résztvevők létszámának kérdését a kortárs hazai szakirodalom méltatlanul elhanyagolja, annak feldolgozása számos, a jogalkalmazás során felmerülő nehézséget, illetve bizonytalanságot előzhet meg. A nemzetközi egyezmények, az Alaptörvény és a Gytv. – hasonlóan a német és osztrák gyülekezési törvényhez – nem határozza meg a rendezvény legkisebb létszámát.
A magyar gyakorlat eddig több esetben a gyülekezés körébe vonta az olyan eseményeket, amelyeken mindössze egyetlen személy vett részt. Arra is volt példa, hogy az ilyen „egyszemélyes demonstrációkat” a rendőrség „feloszlatta”, illetve azok „szervezőit” szankcióval sújtotta.14
A gyűlés és gyülekezés szavak nyelvtani értelmezéséből arra következtetésre jutunk, hogy a gyülekezés több személy jelenlétét feltételezi. Hasonló eredményre vezet, ha áttekintjük a Gytv. rendelkezéseit, ugyanis annak 2. § (1) bekezdésének második fordulata többes számot használ („résztvevők véleményüket [… ] kinyilváníthatják”), melyből arra következtethetünk, hogy a törvény is több személy részvételét feltételezi. A gyülekezési jog tehát másokkal együtt (kollektíven) gyakorolható alapjog.15
Ebből következik, hogy a rendőrség korábbi, „egyszemélyes demonstrációkkal” kapcsolatos gyakorlata helytelen volt, mert az érintettek magatartása a gyülekezési joggal közeli rokonságban álló véleménynyilvánítási szabadság által védett körbe tartozhatnak, azonban – egyetértve az ENSZ Emberi Jogi Bizottságának a Patrick Coleman v. Ausztrália ügyben16 kifejtett álláspontjával, a nyelvtani értelmezés és a Gytv. összefüggéseinek feltárása is ugyanarra az eredményre vezet – per definitionem kollektív jog egyedül nem gyakorolható. Ennek megfelelően csak részben osztom a Magyar Helsinki Bizottság a gyülekezési jogról szóló törvény módosításának egy 2007. évi tervezetével kapcsolatban megfogalmazott abbéli aggodalmát, hogy „a törvény a módosítás nyomán sem tartalmazna arra vonatkozó támpontot, hogy hány személy gyűlését, felvonulását, tüntetését kell a gyülekezési jog hatálya alá tartozó cselekménynek tekinteni – így fogalmilag az sem tisztázott teljes mértékben, hogy adott esetben be kell-e jelenteni egy egyszemélyes demonstrációt.”17 Figyelemmel arra, hogy a kifejtettek szerint az ilyen esetekben a gyülekezés fogalmi eleme hiányzik, ezek az esetek nem tekinthetőek az Alaptörvény VIII. cikk (1) bekezdése és a Gytv. által szabályozott körbe, vagyis a résztvevő nélküli tüntetéshez hasonlóan a rendőrségnek hatásköre hiányát kell az ilyen közterületi „rendezvény” bejelentése esetén is megállapítania.
Ki kell azonban emelni, hogy bár ezek az egyszemélyes megmozdulások nem vonhatóak a gyülekezés fogalmába, nem jelenti azt, hogy a jogon kívül állnának. Azt az egyéni véleménynyilvánítás egyik formájának kell tekinteni, vagyis arra az Alkotmánybíróság e tárgyban kialakított gyakorlatából megismerhető korlátok éppúgy vonatkoznak, mint pl. a zajterhelési előírások.
Egyetértek viszont a Helsinki Bizottság észrevételének első fordulatában megfogalmazottakkal, ugyanis – a bajor gyülekezési törvényhez hasonlóan – valóban indokolt lehet a legalacsonyabb résztvevői létszám törvényi megállapítása. A nyelvtani értelmezés arra vezethet, hogy a többes szám használatából az következik, hogy az egynél több (legalább két) személy részvétele – az egyéb feltételek fennállása esetén – már gyülekezésnek tekinthető. Ennek ellentmond, hogy az Rtv. alapján három18 – egységes akarat-elhatározással fellépő – személy, már csoportosulásnak számít, tíz fő felett pedig tömegről van szó, amellyel szemben akár tömegoszlatásra is sor kerülhet.19 E megközelítésből pedig arra lehet következtetni, hogy a gyülekezés legkisebb létszáma három fő lehet. Mivel a nemzetközi szerződésekből, az Alaptörvényből és a Gytv.-ből a magasabb részvételi küszöb nem következik, a többes számú megfogalmazás alapján az alapjogbarátabb jogértelmezés érdekében, az alacsonyabb (két fő) részvételi küszöböt tartom a helyes értelmezésnek.20
A gyülekezés egyidejűleg jelenlévő résztvevőinek száma tehát nem csökkenhet a legalacsonyabb létszám alá, azonban mindez nem jelenti azt, hogy azok személyének állandónak kellene lenni. Teljesen természetes ugyanis, hogy az adott rendezvényhez egyesek – hosszabb-rövidebb időre – csatlakoznak, mások viszont a helyszínt elhagyják. 
Mindezekből levonható az a következtetés, hogy amikor a rendezvény bejelentés szerinti helyszínen (Kunigunda útja 64. előtti úttest) a résztvevők létszáma 2 fő alá csökkent, akkor a főszervező nyilatkozatától és szándékától függetlenül véget ért a rendezvény. Amikor a résztvevők újra összejöttek a bejelentett helyszínen (vagy máshol), dogmatikai értelemben egy újabb rendezvényt kezdtek meg. Megjegyzendő, hogy a közelben álló lakókocsikban, vagy sátorban tartózkodás nem tekinthető jelenlétnek, ugyanis a lakókocsi ebből a szempontból a magánlakással esik azonos megítélés alá.
A rendőrség több alkalommal észlelte, hogy a rendezvény résztvevőinek létszáma a bejelentésben megjelölt helyen „0” főre csökkent. Igaz ugyan, hogy a rendezvény ekkor fogalmilag, minden további aktus nélkül megszűnt, mégis indokolt lett volna a rendezvény bejelentőjét tájékoztatni arról, hogy a rendőrség résztvevők hiányában a szervező nyilatkozatától függetlenül megállapította, hogy a gyülekezés véget ért. E tájékoztatás hiányában azonban abban a téves feltevésben maradt a szervező, hogy az ilyen sajátos módon megtartott rendezvénye folyamatos. 
Erre tekintettel megállapítottam, hogy a rendőrség eljárása azzal, hogy nem tájékoztatta a bejelentőt arról, hogy a bejelentett rendezvény résztvevők hiányában megszűnt (véget ért), a békés gyülekezési joggal összefüggő visszásságot idézett elő.
Abból következően, hogy a részvétel nélkül rendezvény nem a békés gyülekezéshez való jog által védett magatartás két dolog következik: egyfelől a folytatása sem lesz gyülekezésnek tekinthető még akkor sem, ha számos rokon vonást mutat azzal, másfelől pedig az a véleménynyilvánítási jog körébe vonható tevékenység lesz, vagyis nem marad alaptörvényi védelem nélkül. Hasonlóan az OBH 3262/2008. számú ügyben készült jelentésemben kifejtettekkel, indokolt rámutatni, hogy a 33/1998. (VI. 25.) AB határozatában az Alkotmánybíróság határozott különbséget tett „a véleménynyilvánítás szabadsága és a véleménynyilvánítás megjelenítésének formája, módja között. A véleménynyilvánítás szabadsága – alkotmányos alapjogként – fokozott védelmet élvez, azt csak az emberi méltósághoz, a becsülethez és a jó hírnévhez való jogok védelme – mint külső korlátok korlátozhatják.” Ebből pedig az következik, hogy maga véleménynyilvánítás szabadsága fokozott, de külső korlátok által korlátozott védelmet élvez, annak megjelenési formájáról – jelen esetben sátrakban, lakókocsiban a tiltakozás közelében tartózkodás – ez már nem mondható el. Úgy is megfogalmazható, hogy a gyülekezésnek nem tekinthető összejövetel, a véleményt hordozó kommunikációs csatorna, s mint ilyen nem szükségképpen osztozik a véleménynyilvánítási szabadság magas szintű védelmében. Meg kell azonban jegyezni, hogy az Alkotmánybíróság előbbi határozatában megfogalmazott elvi álláspontból (el kell különíteni egymástól a szabad véleménynyilvánítás jogát e jog megjelenítésének formájától és módjától) nem következik, hogy e kettő között ne lenne összefüggés. Végletes esetben ugyanis a véleménynyilvánítás módjának meghatározása közvetlenül befolyásolhatja a véleménynyilvánításhoz való jog érvényesülését is. 
Indokolt ugyanakkor kitérni a közlések előzetes korlátozásával kapcsolatos egyes kérdésekre is. Az Alkotmánybíróság 37/1992. (VI. 10) AB határozatában – utalva a 30/1992. (V. 26.) AB határozatára is – kimondta, hogy „a sajtó nemcsak a szabad véleménynyilvánítás eszköze, hanem a tájékoztatásé is, azaz alapvető szerepe van a véleményalkotás feltételét képező tájékozódásban. Az Alkotmány 61. § (1) bekezdése is egymás mellett tartalmazza a szabad véleménynyilvánításhoz, továbbá a közérdekű adatok megismeréséhez és terjesztéséhez való jogot.
A sajtószabadságnak elsősorban külső korlátai vannak (amelyek a sajtó sajátosságainak megfelelő speciális intézményekben is testet öltenek, amilyen pl. a sajtó-helyreigazítás vagy a „nagy nyilvánosság” kritériuma a büntetőjogban). A sajtószabadságot azonban elsősorban az állam tartalmi be nem avatkozása biztosítja; ennek felel meg például a cenzúra tilalma és a szabad lapalapítás lehetősége. Ezzel a tartózkodással az állam elvileg lehetővé teszi, hogy a társadalomban meglévő vélemények, valamint a közérdekű információk teljessége megjelenjen a sajtóban. […] Demokratikus közvélemény azonban csakis teljeskörű és tárgyilagos tájékoztatás alapján jöhet létre. […]”
A cenzúra fogalmán a közlésre szánt vélemény tartalmának kötelező, előzetes közhatalmi ellenőrzéseként és a minősítés eredményeként a közlés megtiltásához való jogot értünk. A fogalmat ebben az értelemben használta az Alkotmánybíróság a 20/1997. (III. 19.) AB határozatban. A kialakult gyakorlat szerint a cenzúra fogalmával összefüggésben az Európai Emberi Jogi Bíróság szigorú vizsgálódási kötelessége is arra vonatkozik, hogy az előtte lévő konkrét ügyekben indokolható volt-e a közlés előzetes betiltása (vagyis indokolható volt-e a cenzúra).
Az egyes alapjogok korlátozhatóságával kapcsolatban az Alkotmánybíróság a legitim cél, a szükségesség, alkalmasság, és az arányosság négyes követelményét határozta meg. „Az állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges, hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyen egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. Alkotmányellenes a jog tartalmának korlátozása, ha az kényszerítő ok nélkül, önkényesen történik, vagy ha a korlátozás súlya az elérni kívánt célhoz képest aránytalan.” (30/1992. (I. 26.) AB határozat, ABH 1992. 167., 171.)
Mindezt azért tartottam szükségesnek rögzíteni, hogy kiemeljem: az olyan hatósági eljárások és döntések, amelyek célja, vagy együttes hatása a véleményközlés előzetes korlátozása, alkalmasak a véleménynyilvánítási szabadsággal összefüggő visszásság előidézésére.

3. Az előállítás jogalapjáról
A 2012. december 11-ről 12-re virradó éjjel foganatosított előállításokkal kapcsolatban a következőkre szeretnék rámutatni:
Az előállítások jogalapjaként a rendőrség a szabálysértés (közúti közlekedési szabályok kisebb fokú megsértése) felszólítás ellenére való továbbfolytatását jelölte meg.
Az Rtv. 33. §-a határozza meg az előállítási okokat. Az (1) bekezdésben felsorolt esetek pl. szándékos bűncselekmény elkövetésén való tettenérés miatt kötelező az előállítás, míg a (2) bekezdésben felsoroltak esetén az a rendőri mérlegelés tárgya. A (2) bekezdés f) pontja szerint a rendőr a hatóság vagy az illetékes szerv elé állíthatja azt, aki a szabálysértést az abbahagyásra irányuló felszólítás után is folytatja, illetőleg akivel szemben az eljárás azonnal lefolytatható, továbbá akitől tárgyi bizonyítási eszközt kell megszerezni, vagy elkobzás alá eső dolgot kell visszatartani. A rendőrség a helyszíni vizsgálat során az előállítás okaként az eljárás azonnali lefolytathatóságát jelölte meg. Ki kell emelnem ugyanakkor, hogy ezek nem kötelező előállítási okok, vagyis a rendőrségnek mérlegelnie kell az előállítás szükségszerűségét. Jelen esetben nyitva állt volna a lehetőség arra is, hogy testi kényszer alkalmazásával eltávolítsák a tiltakozókat a közútról, azonban ennek esetleges eredményessége a helyszíni tapasztalatok szerint legalábbis kétségesnek tűnt.
Az előállított személyekkel szemben a szabálysértési eljárást valóban – a befogadást követően – lefolytatták, és a kapott tájékoztatás szerint a rendőrség 15 ezer forint pénzbírsággal sújtotta őket.
Korábban több jelentésemben felhívtam a figyelmet arra, hogy önmagában az a tény, hogy a Rendőrségnek a hatályos jogszabályok alapján valamilyen intézkedés megtételére jogi lehetősége (általános felhatalmazása) van, semmi esetre sem jelenthet eljárási automatizmust. A megfelelő rendelkezés alapján elrendelt intézkedés arányosságát, az alapjogok érvényesülése szempontjából minden esetben vizsgálni kell. A jogszabályi felhatalmazás megléte – mint a jogállami hatalomgyakorlás alapvető ismérve – tehát elengedhetetlenül szükséges, de nem elégséges feltétel az alkotmányosság szempontjából. Fokozottan igaz ez akkor, amikor a rendőrségi intézkedés egy szabadságjog gyakorlását érintheti. Ez ezzel összefüggő megállapításaimat, valamint megtett intézkedéseimet továbbra is fenntartom.
Figyelemmel arra, hogy a rendőrség nyomban lefolytatta a szabálysértési eljárást, a rendelkezésemre bocsátott iratok és munkatársam helyszíni tapasztalati nyomán sem az előállítás jogalapjával, sem pedig annak módjával kapcsolatban nem tártam fel.

4. A hozzátartozók értesítéséről
Az egyik előállított személy elfogásakor azt a tájékoztatást kapta, hogy előállításakor majd telefonon felhívhatja hozzátartozóját. A rendőrkapitányságra érve mobiltelefonját használva házastársát felhívta, ekkor azonban az ott tartózkodó rendőrök telefonját kikapcsoltatták, és arról tájékoztatták, hogy nem használhatja telefonját, hozzátartozóját majd a rendőrség fogja értesíteni.
A Rtv. 18. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a fogvatartott részére biztosítani kell azt a lehetőséget, hogy egy hozzátartozóját vagy más személyt értesítsen, feltéve, hogy ez nem veszélyezteti az intézkedés célját. Ha a fogvatartott nincs abban a helyzetben, hogy e jogával élhessen, az értesítési kötelezettség a rendőrséget terheli. 
Az Rtv. idézett rendelkezése főszabályként arról rendelkezik tehát, hogy az érintett maga értesítheti egy hozzátartozóját, és ez alól csak az jelent kivételt, ha ez az értesítés az intézkedés célját veszélyezteti. Munkatársam nem észlelt olyan körülményt, amely a 18. § (1) bekezdés első mondatának második fordulatát megalapozta volna, az előállítást foganatosító rendőrök – a helyzet dokumentálása mellett – nem vizsgálták, hogy a telefonhívás bármilyen kihatással van-e az intézkedés céljára.
Azzal, hogy az előállított részére a rendőrség nem biztosította a hozzátartozó személyes értesítésének lehetőségét, a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okozott. 

5. Az előállítás során készített videofelvételről
Önmagában az a körülmény, hogy a rendőrség dokumentálta, ahogyan munkatársam az egyik előállított személyt meghallgatja, alkalmas lett volna a jogállamiság elvével összefüggő visszásság okozására. Figyelemmel azonban, hogy a parancsnoki értékelés a felvételkészítés jogellenességét észlelte, és haladéktalanul intézkedett a felvétel megsemmisítése iránt a visszásság megállapítását – annak orvosoltsága miatt – mellőztem.

6. A rendőri intézkedések elmulasztásáról
A panaszosok visszatérően sérelmezték, hogy a rendőrség nem tett eleget az Rtv. 13. §-ában meghatározott intézkedési kötelezettségének. Ezzel összefüggésben a következőket állapítottam meg:
A helyszínre érkező rendőrök minden esetben igazoltatták az ott tartózkodó valamennyi biztonsági őrt, vagyis az az állítás, miszerint ezt nem, illetve csak a második esetben tették volna meg, nem felel meg a valóságnak. A rendelkezésre álló iratok szerint az igazoltatásokra nem az Rtv. 24. § (4) bekezdése alapján került sor, ugyanis nincs nyoma, hogy az igazoltatást kérő személyazonosságát igazolta volna. 
Feltéve, hogy a rendőrség valóban nem tett eleget törvényi kötelezettségének, az objektíve alkalmas lehetett arra, hogy a jogállamiság elvével, az emberi méltósághoz, a békés gyülekezéshez, valamint a véleménynyilvánítási szabadsággal összefüggő visszásságot okozzon. Figyelemmel azonban arra, hogy a tiltakozók előadása és a rendőri jelentések között több alkalommal ombudsmani eszközökkel feloldhatatlan ellentét volt tapasztalható. Ezek feloldását a nyilvánosan hozzáférhető videofelvételek megtekintése sem biztosította. A tiltakozók nem publikált videofelvételeit azonban vizsgálatom befejezéséig nem kaptam meg, ezért azt értékelni sem tudtam. 

7. Az MTVA videofelvételekkel kapcsolatos eljárása 
A töretlen ombudsmani gyakorlat szerint, ha a megkeresett szerv a biztos vizsgálatát akadályozza, vagy akár csak kis mértékben hátráltatja, ezzel az ombudsman alkotmányos jogkörének gyakorlását akadályozza, amivel a jogállamiságból fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz. 
Jelen esetben az MTVA jogi igazgatója azzal hárította el a videofelvételek megküldését, hogy azokat az érintettek személyiségi jogaira tekintettel nem tudják kiadni és megküldeni. 
Ez az indoklás azonban a következők miatt hibás: az Ajbt. 27. § (1) bekezdése ugyanis kellő egyértelműséggel arról rendelkezik, hogy az alapvető jogok biztosa eljárása során az annak lefolytatásához szükséges mértékben kezelheti mindazokat a személyes adatokat, valamint törvény által védett titoknak és hivatás gyakorlásához kötött titoknak minősülő adatokat, amelyek a vizsgálattal összefüggnek, illetve amelyek kezelése a vizsgálat eredményes lefolytatása érdekében szükséges. Mindebből kitűnt, hogy a jogi igazgató válaszában megfogalmazott érvek megalapozatlanok voltak, és – ha céljuk nem is az volt, de – hatásukat tekintve mindenképpen alkalmas volt arra, hogy vizsgálatomat hátráltassa. Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy az MTVA azzal az eljárásával, hogy nem bocsátotta rendelkezésemre a kért felvételeket, a jogállamiság elvével összefüggő visszásságot okozott.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok orvoslása, jövőbeni bekövetkeztük lehetőségének a megelőzése érdekében, 
1.	az Ajbt. 37. §-a alapján ismét felkérem a közterület-felügyelet szabályozásáért, a helyi önkormányzatokért, valamint a területrendezésért felelős belügyminisztert, hogy – a közigazgatási és igazságügyi miniszterrel együttműködésben – vizsgálja meg az önkormányzatok közterület-használattal összefüggő feladatait, hatásköreit és szabályozási lehetőségeit tartalmazó, egyértelmű, az önkormányzatok szabályozási autonómiáját is tiszteletben tartó kerettörvény megalkotásának lehetőségét;
2.	az Ajbt. 31. §-a alapján felkérem az országos rendőrfőkapitányt, tegye meg a szükségesnek tartott intézkedéseket annak érdekében, hogy
a.	amennyiben a jövőben észlelik, hogy a gyülekezési jogról szóló 1989. évi III. törvény hatálya alá tartozó rendezvény résztvevőinek létszáma két fő alá csökken, tájékoztassák a bejelentőt a rendezvény megszűnéséről;
b.	kizáró feltétel hiányában biztosítsák, hogy a fogvatartott személy értesíthesse egy hozzátartozóját, vagy más személyt; 
3.	az Ajbt. 31. §-a alapján felkérem az MTVA vezérigazgatóját, tegye meg a szükségesnek tartott intézkedéseket annak érdekében, hogy az általa irányított szervezet az alapvető jogok biztosának megkereséseit minden esetben teljes körűen teljesítse.

Budapest, 2012. december

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 Vö. 55/2001. (XI. 29.) AB határozat.
2 Hasonlóan ld. 55/2001. (XI. 29.) AB számú határozatot
3 Rassemblement Jurassien/Unité Jurassienne v. Switzerland (Application no. 8191/78, Commission decision of 10 October 1979)
4 „Azért, hogy a rendőrség a rendezvény zavartalan lebonyolításának biztosítása során adódó feladatait elláthassa, a Javaslat lehetővé teszi a rendőrség képviselőjének a rendezvényen való jelenlétét. Ez a lehetőség a rendőrség képviselőjét minden, a törvény hatálya alá tartozó rendezvénnyel kapcsolatban megilleti. Ennek megfelelően a rendőrség képviselője az alapvető közrendvédelmi feladatából eredően mind a közterületen, mind a középületben megtartott rendezvényen jelen lehet. Ez a rendelkezés a magánlakásban megtartásra kerülő rendezvényeket nem érinti, hiszen magánlakásba rendőr csak külön jogszabály által meghatározott esetekben vagy a tulajdonos, bérlő hozzájárulásával léphet be.”
5 Rtv. 97. § (1) bekezdés c) pontja szerint magánlakás: a lakás (üdülő, nyaraló vagy a lakás céljára használt egyéb helyiség, létesítmény, tárgy), az ahhoz tartozó nem lakás céljára szolgáló helyiség, létesítmény, bekerített terület. Az Rtv. 39. §-a értelmében a rendőr – főszabályként – magánlakásba bebocsátás vagy hatósági határozat nélkül nem léphet be, illetve nem hatolhat be. 
6 Rtv. 40. § A rendőr a feladata ellátása során – jogszabály eltérő rendelkezése hiányában – beléphet a magánlakásnak nem minősülő egyéb helyre, és ott az intézmény rendjének lehetőség szerinti tiszteletben tartásával intézkedhet.
7 A technikai fejlődésre is figyelemmel természetesen nem lehet szükséges a saját kezű aláírás, elegendő lehet, ha a telexen előterjesztett bejelentése végére odaírja a nevét.
8 Guidelines on Freedom of Peaceful Assembly : Prepared by the OSCE/ODIHR Panel Of Experts on the Freedom of Assembly (Warsaw : Published by the OSCE Oﬃce for Democratic Institutions and Human Rights, 2007) 13. o. Az EBESZ – szemben a külföldi és nemzetközi joggyakorlattal – megkívánja azt is, hogy a rendezvényt közterületen tartsák.
9 OBH 3765/2008.
10 Vö: Gytv. 2. § (1) bekezdés: résztvevők véleményének szabad kinyilvánítása 
11 Nagyobb vihart kavart, amikor 2006 decemberében az egészségügyi reform ellen tüntető orvosok egyetemistákat és munkanélkülieket fogadtak fel maguk helyett a rendezvényen való részvételre. (Bővebben: Neubacher, Alexander: „Es wird sicher lustig” : Mediziner demonstrierten gegen die Gesundheitsreform – allerdings nicht persönlich. Der Spiegel 51/2006. 18.12.2006, 24.)
12 Ld. bővebben: Bredt, Stephan: „Gemietete” Demonstranten und „Fuckparade” – Der Versammlungsbegriff bleibt in bewegung. Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht. 12/2007. 1360. A Love-Parade, Blade-Night és Hanf-Parade gyülekezésként értékeléséről hasonlóan még Wiefelspütz, Dieter: Aktuelle Probleme des Versammlungsrechts in der Hauptstadt Berlin. Die Öffentliche Verwaltung 1/2001. 21. 
13 Ennek mértéke egy átlagos demonstráción is meglehetősen nagy eltéréseket mutat: egyesek zászlókkal, transzparensekkel, hangszerekkel felszerelkezve érkeznek, és a rendezvény céljával való teljes egyetértésüknek folyamatosan és aktívan hangot adnak; ezzel szemben mások a közös véleménynyilvánításból tapssal, skandálással veszik ki a részüket; megint mások esetében pedig a céllal való legalább részbeni azonosulásra mindössze a jelenlétből következtethetünk.
14 Pl. A rendőrség „feloszlatta” F. P. 2004. október 14-i, a Terror Háza előtti „demonstrációját”, és annak szervezése miatt 40.000,- Ft szabálysértési bírsággal is sújtotta; egy személy 2004. november 12-én egyedül demonstrált a Duna Televízió épülete előtt Markó Béla RMDSZ-elnök budapesti látogatása miatt, végül visszaélés gyülekezési joggal szabálysértés miatt a rendőrség ugyancsak 40.000,- bírsággal sújtotta; 2005. május 20-án Bégány Attila önkormányzati képviselő jelent meg kéretlenül a Bibó-szobor avatása alkalmával rendezett Duna-parti összejövetelen, és emelt fel egy transzparenst. 2007 és 2008 őszén ugyancsak F. P. a gyermekdohányzás visszaszorítása érdekében többször is – heteken keresztül, autója tetejére helyezett hangszórókkal nyomatékot adva, előre rögzített mondandójának – egyedül „demonstrált” az Egészségügyi Minisztérium előtt. Utóbbi eset annyiban tér el a korábbiaktól, hogy ezekben az esetekben a bejelentést a rendőrség tudomásul vette. (Az egészségügyi miniszter előbb az országos rendőrfőkapitánytól, majd az igazságügyi és rendészeti minisztertől arra hivatkozva kérte a rendezvény feloszlatását, hogy a mért hangnyomás meghaladja a munkaegészségügyi határértéket.
15 Ezzel ellentétesen Ginzinger, Winfried Versammlungsrecht. In: Bachmann, Susanne e. a: Besonderes Verwaltungsrecht. (Wien – New York: Springer 32000) 361. (Kivételesen „határesetként” egy személyt is gyülekezésnek tekintene.)
16 Az Emberi Jogi Bizottság 1157/2003. sz. ügyben hozott, 2006. július 17-én kelt állásfoglalásában elfogadhatatlannak nyilvánította a panasz azon részét, amely az egyedül beszédet mondó – nem pedig másokkal együtt cselekvő – panaszos gyülekezési jogának megsértésére vonatkozott, ugyanis „a gyülekezési jog értelemszerűen egynél több személy azonos célból történő összejövetele kapcsán kerülhet szóba.” Ismerteti Bán Tamás: Nemzetközi emberi jogi testületek gyakorlata gyülekezési ügyekben. Acta humana: emberi jogi közlemények. 2007/1-2. 9.
17 http://helsinki.hu/dokumentum/MHB_velemeny_gyulekezes_20070418.pdf
18 A Btk. ugyancsak legalább három főben határozza meg a csoport fogalmát.
19 A Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (Rtv.) 97. § (1) bekezdésének d) és e) pontja.
20 Ezzel ellentétesen ld.: Winkler, Günther: Studien zum Verfassungsrecht : Das institutionelle Rechtsdenken in Rechtstheorie und Rechtsdogmatik. (Wien – New York: Springer. 1991) 202. és 222.; Enders, Christoph: Der Schutz der Versammlungsfreiheit (Teil I) Juristische Ausbildung. JURA 1/2003. 36., Lápossy Attila: Rendezvények hatálytalanul? – A gyülekezés-fogalom meghatározásának dilemmái és lehetséges oszlopai (Szabó Máté – Halász Zsolt – Lápossy Attila – Hajas Barnabás – Juhász Zoltán – Mudráné Láng Erzsébet – Török Zoltán – Pozsár-Szentmiklósy Zoltán – Kolláth György – Gaudi-Nagy Tamás: Gyülekezési jog – problématérkép című közlemény része.) Közjogi szemle. 2008/3.;