Ügyszám:	AJB-7505/2012	
Előadó:	dr. Juhász Zoltán	

Alkotmánybíróság

1015 Budapest
Donáti u. 35-45.
Tisztelt Alkotmánybíróság!

Az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 2. § (3) bekezdésében és 34. §-ában biztosított jogkörömnél fogva: 

i n d í t v á n y o z o m,

1. hogy az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 32. § (2) bekezdése alapján vizsgálja meg és az Abtv. 42. § (1) bekezdésében foglalt hatáskörében semmisítse meg a nemzeti vagyonról szóló 2011. évi CXCVI. törvény (a továbbiakban: Nvt.) 17. § (3) bekezdését és a választottbíráskodásról szóló 1994. évi LXXI. törvény (a továbbiakban: Vbtv.) 4. §-a „valamint olyan ügyben, amelyben a jogvita tárgya a nemzeti vagyonról szóló 2011. évi CXCVI. törvény hatálya alá tartozó Magyarország határa által körbezárt területen lévő nemzeti vagyon, illetve azzal kapcsolatos bármely jog, igény, követelés” mondatrészét, mivel az 1964. évi 8. törvényerejű rendelettel kihirdetett, a nemzetközi kereskedelmi választottbíráskodásról szóló, Genfben 1961. április 21-én kelt Európai Egyezmény II. cikkébe, továbbá az 1962. évi 25. törvényerejű rendelettel kihirdetett, a külföldi választottbírósági határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, New Yorkban, 1958. június 10-én kelt Egyezmény II. cikkének 1. pontjába és az 1987. évi 27. törvényerejű rendelettel kihirdetett, az Államok és más államok természetes és jogi személyei közötti beruházási viták rendezéséről szóló, Washingtonban, 1965. március 18-án kelt Egyezmény 25. cikkébe ütköznek.

2. hogy az Alkotmánybíróság vizsgálja meg az Abtv. 24. § (2) bekezdése alapján is, és az Abtv. 41. § (1) bekezdésében foglalt hatáskörében semmisítse meg az Nvt. 17. § (3) bekezdését és a Vbtv. 4. §-ának 1. pontban idézett mondatrészét, mivel a támadott rendelkezések ellentétesek az Alaptörvény B) cikkének (1) bekezdésével (jogállamiság és jogbiztonság alkotmányos követelménye).

I n d o k o l á s

I.

Az indítvány előkészítése és előterjesztése során az Ajbt. és az Abtv. rendelkezései mellett figyelembe vettem az alapvető jogok biztosa vizsgálatának szakmai szabályairól és módszereiről szóló 2/2012. (I. 20.) AJB utasítást (a továbbiakban: AJB utasítás).
Több panaszos fordult hozzám, hogy kezdeményezzem az Alkotmánybíróságon a támadott rendelkezések megsemmisítését. Az AJB utasítás VII. fejezete tartalmazza az alkotmánybírósági indítványok előkészítésével és előterjesztésével kapcsolatban irányadó szakmai szabályokat és feltételeket. Az AJB utasítás 45. § (1) bekezdés b) pontja szerint az alapvető jogok biztosa kezdeményezheti az Alkotmánybíróságnál jogszabály vagy jogszabályi rendelkezés Alaptörvénnyel való összhangjának vizsgálatát (utólagos normakontroll eljárás), illetve a nemzetközi szerződésbe ütközés vizsgálatát konkrét ügyben lefolytatott vizsgálat nélkül, a hozzá forduló panaszos(ok) beadványa alapján. 
Az AJB utasításban megfogalmazott szempontrendszernek megfelelően a beadványt és az abban jelzett alkotmányossági problémákat áttekintettem és arra a következtetésre jutottam, hogy a idézett rendelkezésekkel összefüggésben alkotmányossági aggályok merülnek fel. Így tehát az állampolgári beadványt kimerítve fogalmaztam meg az Nvt. 17. § (3) bekezdésére és a Vbt. 4. §-a támadott mondatának megsemmisítésére irányuló kérelmemet.
Az indítvány indokolásával kapcsolatban ismételten arra kívánok rámutatni, hogy az Alaptörvény alapjogokkal kapcsolatos szövege nagy mértékben megegyezik az Alkotmányban foglaltakkal, legalábbis az alkotmányos követelmények és alapjogok tekintetében nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely ellentétes volna a korábbi Alkotmány szövegével. A normaszövegben előforduló részben eltérő fogalmazásmód, kiegészítés, kihagyás tekintetében, jelen pillanatban – mindaddig, amíg az alkotmányértelmezési monopóliummal felruházott Alkotmánybíróság ellenkező értelemben nem nyilatkozik – álláspontom szerint vélelmezendő, hogy az Alkotmány szövegéhez kapcsolódó korábbi alkotmánybírósági megállapításokra valamennyi alaptörvény-értelmezőnek, így például az alapvető jogok biztosának, továbbra is figyelemmel kell lennie. Az ombudsmani gyakorlatban – ideértve a vizsgálati jelentéseket és az egyes alkotmánybírósági indítványokat – továbbra is hivatkozási pontot jelent tehát az egyes alkotmányos jogokat és követelményeket értelmező alkotmánybírósági esetjog, így például az élethez és emberi méltósághoz való joggal, a jogállamiság elvével kapcsolatos alaptételek, valamint az egyes alapjogi tesztek is.
A két évtizedes alkotmányossági gyakorlat eredményeinek felhasználását az is támogatja, hogy az ezekben lefektetett megállapítások megfelelnek az európai alapjogi sztenderdeknek. Fennmaradásukkal éppen az biztosítható, hogy a magyar alapjogi gyakorlat továbbra is eleget tegyen nemzetközi kötelezettségeknek, az Európai Unió és az Európa Tanács által is megkövetelt elvárásoknak.
Az Alkotmánybíróság maga mutatott rá a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni.”

II.

Az Abtv. 32. § (1) és (2) bekezdése alapján az alapvető jogok biztosa indítványozhatja az Alkotmánybíróságnál jogszabály nemzetközi szerződésbe ütközésének vizsgálatát. Az Abtv. 42. § (1) bekezdése rögzíti, hogy ha az Alkotmánybíróság olyan jogszabály nemzetközi szerződésbe ütközését állapítja meg, amely a nemzetközi szerződést kihirdető jogszabállyal az Alaptörvény alapján nem lehet ellentétes, a nemzetközi szerződéssel ellentétes jogszabályt teljesen vagy részben megsemmisíti.
Az Nvt. támadott 17. § (3) bekezdésének szövege így szól: „Magyarország határa által körbezárt területen lévő nemzeti vagyonra vonatkozó polgári jogi szerződésben a nemzeti vagyonnal rendelkezni jogosult irányadóként kizárólag a magyar nyelvet, valamint a magyar jog alkalmazását, és jogvita esetére kizárólag a magyar bíróság – ide nem értve választottbíróságot – joghatóságát kötheti ki. A nemzeti vagyonnal rendelkezni jogosult e jogviták eldöntésére választottbírósági eljárást nem köthet ki” 
A Vbtv. támadott 4. §-a így rendelkezik: „Nincs helye – sem magyarországi, sem Magyarországon kívüli választottbírósági hellyel (székhellyel) rendelkező eseti vagy állandó – választottbírósági eljárásnak a Polgári perrendtartás (a továbbiakban: Pp.) XV-XXIII. fejezetében szabályozott eljárásokban, valamint olyan ügyben, amelyben a jogvita tárgya a nemzeti vagyonról szóló 2011. évi CXCVI. törvény hatálya alá tartozó Magyarország határa által körbezárt területen lévő nemzeti vagyon, illetve azzal kapcsolatos bármely jog, igény, követelés, továbbá olyan ügyekben, amelyekben törvény a jogvita választottbírósági eljárás keretében történő rendezését kizárja.”
Az Alkotmánybíróság az Alkotmány tekintetében kialakított – és az Alaptörvény vonatkozó szabályainak a korábbi alkotmányi rendelkezésekkel való egyezése miatt alapul vehető – gyakorlata alapján a nemzetközi jog, így a megkötött nemzetközi szerződések, egyezmények végrehajtása Magyarország részére kötelező alkotmányi parancs. A 30/1990. (XII. 15.) AB határozatban megfogalmazott alkotmánybírósági álláspont szerint „ha a már megkötött nemzetközi szerződés és a belföldi jog összhangjának hiánya állampolgárok Alkotmányban biztosított alapvető jogai sérelmét idézi elő, a Magyar Állam úgy tesz eleget az Alkotmány 7. § (1) bekezdésében vállalt kötelezettségének, ha olyan belső szabályokat hoz létre, amelyek a kialakult helyzetet az Alkotmánnyal összhangban rendezik. Olymódon, hogy az államnak az állampolgárokkal szembeni közvetlen helytállásával biztosítja az alkotmányos egyensúlyt anélkül, hogy a nemzetközi szerződésben vállalt kötelezettségeit megszegné.” Ezzel kapcsolatban utalok arra, hogy az alapvető jogok – amennyiben azok jellegüknél fogva nem csak természetes személyekhez köthetők – az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdése alapján – minden személyt, szervezetet megilletnek, „a törvény alapján létrehozott jogalanyokat is”.
Az Alkotmánybíróság a 16/1993. (III. 12.) AB határozatban kimondta, hogy „ a Magyar Köztársaság jogrendszere biztosítja a vállalt nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangját. Ebből az alkotmányi rendelkezésből nem csupán az a jogalkotói kötelesség folyik, hogy a belső jog szabályai ne álljanak ellentétben valamely nemzetközi jogi kötelezettséggel, hanem az is, hogy az illetékes jogalkotó szerv bocsássa ki azt a jogszabályt, amely nélkülözhetetlen valamely nemzetközi jogi kötelezettség teljesítéséhez.”
Az Nvt. 17. § (3) bekezdésének, valamint a Vbtv. 4. § kifogásolt szabályának elfogadásával az Országgyűlés éppen ezzel az alkotmányossági, alaptörvényi elvárással ellentétesen cselekedett.
Az Alkotmánybíróság ezen túlmenően több döntésében is megerősítette a nemzetközi kötelezettségek szerepét, elsődlegességét. A 7/2005. (III. 31.) AB határozat és az 1/2006. (I. 30.) AB határozat is rögzítette, hogy a „nemzetközi kötelezettségvállalás végrehajtása, (adott esetben a szükséges jogalkotási feladat teljesítése) a jogállamiságot, ezen belül a nemzetközi jogi kötelezettségek jóhiszemű teljesítését magába foglaló Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből, valamint a nemzetközi jog és belső jog összhangját megkövetelő 7. § (1) bekezdésből fakadó kötelesség, amely attól a pillanattól fennáll, amikortól a nemzetközi szerződés (nemzetközi jogi értelemben) kötelezi Magyarországot.”
Az Alaptörvény Q) cikke és az idézett alkotmánybírósági határozatok alapján az állam kötelezettsége biztosítani a megkötött nemzetközi szerződés és a belső jog összhangját. A támadott rendelkezések azonban az alábbiak szerint nemzetközi szerződésekbe ütköznek.
Az Nvt. 17. § (3) bekezdése, valamint a Vbtv. 4. § kifogásolt szabálya az 1964. évi 8. tvr-rel kihirdetett, a nemzetközi kereskedelmi választottbíráskodásról szóló, Genfben 1961. április 21-én kelt Európai Egyezmény II. cikkébe ütközik, mely az alábbiak szerint került kihirdetésre:
„1. Az Egyezmény I. cikkének 1. bekezdése alá tartozó esetekben érvényesen köthetnek választottbírósági szerződést azok a jogi személyek, amelyek a reájuk irányadó jogszabályok értelmében „közjogi jogi személy”-nek minősülnek.
2. Ennek az Egyezménynek az aláírása, megerősítése vagy az ahhoz történő csatlakozás alkalmával bármelyik állam kijelentheti, hogy ezt a jogosultságot nyilatkozatban meghatározott feltételek szerint korlátozza.”
Ezen Egyezmény I. cikkének 1. bekezdése szerint ezt az Egyezményt alkalmazni kell:
a) azokra a választottbírósági szerződésekre, amelyeket nemzetközi kereskedelmi tevékenységből származó vitáik eldöntése érdekében olyan természetes vagy jogi személyek kötnek egymással, akiknek, illetőleg amelyeknek állandó lakóhelye vagy székhelye a szerződés megkötésekor más-más Szerződő Állam területén van;
b) azokra a választottbírósági eljárásokra és határozatokra, amelyek alapja e cikk 1. bekezdésének a) pontja alá eső szerződés.
Magyarország az egyezmény aláírásakor nem élt fenntartással a közjogi jogi személyek választottbírósági szerződéseit illetően. Ennek ismeretében megállapítható, hogy a támadott rendelkezések ellentmondanak a Genfi Egyezményben vállalt kötelezettségeknek. Ebben az esetben pedig vagy fel kellett volna mondani a Genfi Egyezményt, amennyiben a választottbírósági szerződések személyi hatályát korlátozni kívánja az állam, vagy hatályon kívül kell helyezni az Nvt. 17. § (3) bekezdését, valamint a Vbtv. 4. §-ának kifogásolt szabályát. A jelenlegi helyzet szerint a támadott rendelkezések az Egyezmény II. cikkébe ütköznek.
Az 1962. évi 25. tvr-el kihirdetett, a külföldi választottbírósági határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, New Yorkban, 1958. június 10-én kelt Egyezmény II. cikkének 1. pontja szerint:
„II. cikk
1. Valamennyi Szerződő Állam elismeri az olyan írásbeli megállapodást, amelyben a felek arra vállalnak kötelezettséget, hogy meghatározott – akár szerződéses, akár szerződésen kívüli – jogviszonyból keletkezett vagy keletkezhető összes vagy valamely jogvita esetére választottbíróság döntésének vetik alá magukat, feltéve hogy a jogvita tárgya választottbírósági eljárás útján eldönthető.”
Az Nvt. 17. § (3) bekezdése, valamint a Vbtv. 4. § kifogásolt szabálya, ha közvetlenül nem is sérti az 1958. évi New-York-i Egyezmény a külföldi választottbírósági határozatok elismeréséről és végrehajtásáról elnevezésű egyezmény II. cikkének 1. bekezdését, a már idézett 1961. évi Genfi Egyezmény II. cikkének 1. bekezdésére tekintettel mégis sérti azt.
Ennek oka, hogy mivel az 1961. évi Genfi Egyezmény II. cikkének 1. bekezdése fenntartás hiányában aláveti a közjogi jogi személyeket a választottbírósági eljárásnak, az 1958. évi New-York-i Egyezmény II. cikke 1. bekezdésének utolsó fordulata nem értelmezhető úgy, hogy a magyar közjogi jogi személyek jogvitái ne lennének választottbírósági eljárás útján eldönthetőek.
A fentiekben körvonalazott közvetett nemzetközi jogsértésre tekintettel Magyarországnak meg kell fontolnia, hogy az indítványban támadott rendelkezések hatályba lépésének időpontjától miként viszonyul az 1958-as New York-i egyezményhez. Jelen esetben az Alkotmánybíróságra hárul az összhang megteremtése, ami nem lehetséges másként, mint az Alaptörvény-ellenes törvényi szabályok megsemmisítésével.
Jelzem, hogy a „feltéve, hogy a jogvita tárgya választottbírósági eljárás útján eldönthető” kitétel álláspontom szerint nem értelmezhető a „ha azt törvény lehetővé teszi” megfelelőjeként, azaz nem adható neki olyan értelmezés, hogy e lehetőség a belső jogalkotás akaratának alakulásától függene. Ez az értelmezés ugyanis szűkítené az Alaptörvény Q) cikkének (1) és (2) bekezdésében foglalt szabályt, hatásában pedig relativizálná a nemzetközi egyezmények és szerződések Alaptörvény által biztosított szerepét, elsődlegességét, melyet az eddigi idézett alkotmánybírósági gyakorlat is alátámaszt.
Az 1987. évi 27. tvr-rel kihirdetett, az Államok és más államok természetes és jogi személyei közötti beruházási viták rendezéséről szóló, Washingtonban, 1965. március 18-án kelt Egyezmény 1. cikke szerint létrejön a Beruházási Viták Rendezésének Nemzetközi Központja (a továbbiakban: Központ). A Központ célja, hogy a Szerződő Államok és más Szerződő Államok természetes és jogi személyei közötti beruházási vitákkal kapcsolatos békéltetésre és választottbíráskodásra lehetőséget biztosítson az Egyezmény rendelkezéseinek megfelelően.
Az 1987. évi 27. tvr-rel kihirdetett, az Államok és más államok természetes és jogi személyei közötti beruházási viták rendezéséről szóló, Washingtonban, 1965. március 18-án kelt Egyezmény 25. cikke szerint:
„(1) A Központ joghatósága kiterjed minden olyan beruházásból közvetlenül keletkező jogvitára, amely egyik Szerződő Állam (vagy ezen Szerződő Állam bármely olyan alárendelt szerve vagy ügynöksége, amelyet az a Központnak bejelent) és egy másik Szerződő Állam természetes és jogi személyei között jött létre, amennyiben a vitában álló felek írásban hozzájárulnak a jogvitának a Központ elé terjesztéséhez. Amennyiben a felek hozzájárulásukat adták, azt egyik fél sem vonhatja vissza egyoldalúan.
(2) „Egy másik Szerződő Állam állampolgára” jelent:
a) minden természetes személyt, aki a jogvitában félként szereplő államon kívüli valamely Szerződő Állam állampolgára azon a napon, amikor a felek hozzájárultak ahhoz, hogy az említett vitát békéltető vagy választott bírósági eljárásnak vetik alá, illetőleg azon a napon, amikor a kérelmet a 28. cikk (3) bekezdésének vagy a 36. cikk (3) bekezdésének megfelelően nyilvántartásba vették, de nem tartozik ide az a személy, aki az említett bármelyik napon a jogvitában félként szereplő Szerződő Állam állampolgárságával is rendelkezett;
b) minden jogi személyt, amely a jogvitában félként szereplő államon kívüli valamely Szerződő Államban volt honos azon a napon, amikor a felek hozzájárultak ahhoz, hogy az említett vitát békéltető vagy választott bírósági eljárásnak vetik alá, és minden jogi személyt, amely a jogvitában félként szereplő Szerződő Állam honosságával rendelkezett az említett napon, és amelyet illetően – a külföldi irányításra való tekintettel – a felek egyetértettek abban, hogy azt az Egyezmény szempontjából egy másik Szerződő Államban honosként kell kezelni.
(3) A Szerződő Állam alárendelt szerve vagy ügynöksége részéről történő hozzájárulást az illető Államnak jóvá kell hagynia, kivéve, ha ez az Állam értesíti a Központot arról hogy ilyen jóváhagyásra nincs szükség.
(4) Bármely Szerződő Állam jogosult – az Egyezmény ratifikálásakor, elfogadásakor vagy jóváhagyásakor, illetve bármikor ezt követően – értesíteni a Központot azon vitáról vagy viták köréról, amelyet vagy amelyeket nem vet alá a Központnak, illetőleg megfontolás tárgyává teszi azt. A Főtitkár köteles az ilyen értesítést haladéktalanul közölni valamennyi Szerződő Állammal. Az ilyen értesítés nem tekinthető az (1) bekezdés által megkívánt hozzájárulásnak.”
E rendelkezések alapján az Nvt. 17. § (3) bekezdése, valamint a Vbtv. 4. § kifogásolt szabálya az 1965. évi washingtoni, az Államok és más államok természetes és jogi személyei közötti beruházási viták rendezéséről szóló Egyezmény 25. cikkébe ütközik.

III.

Az Ajbt. 2. § (3) bekezdése alapján az alapvető jogok biztosa kezdeményezheti a jogszabályok Alaptörvénnyel való összhangjának felülvizsgálatát az Alkotmánybíróságnál. Az Abtv. 24. § (2) bekezdése rögzíti, hogy az Alkotmánybíróság a jogszabály Alaptörvénnyel való összhangját az alapvető jogok biztosának határozott kérelmet tartalmazó indítványa alapján akkor vizsgálja, ha az alapvető jogok biztosának álláspontja szerint a jogszabály alaptörvény-ellenessége fennáll. Az Abtv. 41. § (1) bekezdése szerint, ha az Alkotmánybíróság a 24-26. §§ szerinti eljárásában a hatályos jogszabály vagy jogszabályi rendelkezés alaptörvény-ellenességét megállapítja, a jogszabályt vagy jogszabályi rendelkezést teljesen vagy részben megsemmisíti.
Az Alkotmánybíróság irányadó döntéseiben felhívta a figyelmet, hogy a jogállamiságnak számos összetevője van: a jogalkotásra vonatkozó törvényi követelmények megtartása, az eljárási garanciák, a jogbiztonság, az önkényes jogértelmezést kizáró és a jogintézmények kiszámítható működését biztosító világos és követhető normatartalom megléte. Az alkotmánybírósági gyakorlat fényében nem tekinthető alkotmányosnak az a helyzet, ha a jogi szabályozás tág teret ad az önkényes jogértelmezésre, ugyanakkor nem tartalmaz az egyes eszközök igénybevételével szemben az alkalmazókat kellő megfontoltságra intő hatékony törvényi korlátokat [2/2007. (I. 24.) AB határozat].
A jogbiztonság követelménye az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is [9/1992. (I. 30.) AB határozat].
Az Alkotmánybíróság 11/1992. (III. 5.) AB határozatában kimondta, hogy a jogbiztonság megköveteli a jogszabályok olyan világos és egyértelmű fogalmazását, hogy mindenki, akit érint, tisztában lehessen a jogi helyzettel, ahhoz igazíthassa döntését és magatartását, s számolni tudjon a jogkövetkezményekkel. Ideértendő az is, hogy ki lehessen számítani a jogszabály szerint eljáró más jogalanyok és állami szervek magatartását. A testület 26/1992. (IV. 30.) AB határozatában pedig elvi éllel mutatott rá arra, hogy a világos, érthető és megfelelően értelmezhető normatartalom a normaszöveggel szemben alkotmányos követelmény. A jogbiztonság – amely a jogállamiság fontos eleme – megköveteli, hogy a jogszabály szövege értelmes és világos, a jogalkalmazás során felismerhető normatartalmat hordozzon.
Az Alkotmánybíróság 1160/B/1992. AB határozatában arra is utalt, hogy a jogszabályok rögzített nyelvi formában jelennek meg. A nyelvi megfogalmazás fogalmai, kifejezései mindig általánosak. Így adott esetben mindig kérdéses lehet, hogy a konkrét történeti tényállás a jogi normában szereplő fogalom körébe tartozik-e. A jogalkalmazás általános és elvont módon megfogalmazott jogi normák konkrét, egyedi esetekre való vonatkoztatása. Ennek során minden jogszabály értelmezésre szorul még akkor is, ha annak problémamegoldó, alkotó jellege elmosódott, az értelmezési művelet más korábbi jogszabály-értelmezésekre támaszkodva rutinná vált. Azt általában a jogalkotás dönti el, hogy valamely életviszonyt szabályoz-e, és azt is, hogy ezt milyen részletességgel, mennyire esetszerűen teszi. Ez a jogszabály homályosságától, értelmezhetetlenségétől különálló kérdés. Ha egy jogszabály tényállása túl részletező, túl szűk, túlságosan eseti, az megköti a jogalkalmazót és megakadályozza, megnehezíti, hogy a jogszabály az életviszonyok szabályozásában betöltse szerepét. Ha pedig egy jogszabály törvényi tényállása túl elvont, túl általános, akkor a jogszabály rendelkezése a jogalkalmazó belátása szerint kiterjeszthető vagy leszűkíthető. Az ilyen szabály lehetőséget ad a szubjektív jogalkalmazói döntésre, a különböző jogalkalmazók eltérő gyakorlatára, a jogegység hiányára. Ez csorbítja a jogbiztonságot. A jogszabálynak ezért az életviszonyok tipikus vonásait kell figyelembe vennie.
Az Nvt. 17. § (3) bekezdésének megfogalmazása nem pontos, homályos, összemossa a szabályozni kívánt jogviszonyra vonatkozó alanyi és tárgyi oldalt. Ez sérti a normavilágosság alkotmányos követelményét.
A Vbtv. 4. §-ának támadott szabálya a 2012. évi LXV. törvény szerint a kihirdetését követő napon, azaz 2012. június 13-án lépett hatályba. A Vbtv-t módosító ezen törvény 4. § (2) bekezdése szerint a Vbtv. e törvénnyel megállapított 2. § (3)-(4) bekezdését, valamint 4. §-át az e törvény hatálybalépését követően indult eljárásokban kell alkalmazni. A Vbtv. 4. §-a szerint: „Nincs helye – sem magyarországi, sem Magyarországon kívüli választottbírósági hellyel (székhely) rendelkező eseti vagy állandó – választottbírósági eljárásnak a Polgári perrendtartás (a továbbiakban: Pp.) XV-XXIII. Fejezetében szabályozott eljárásokban, valamint olyan ügyben, amelyben a jogvita tárgya a nemzeti vagyonról szóló 2011. évi CXCVI. törvény hatálya alá tartozó Magyarország határa által körbezárt területen lévő nemzeti vagyon, illetve azzal kapcsolatos bármely jog, igény, követelés, továbbá olyan ügyekben, amelyekben törvény a jogvita választottbírósági eljárás keretében történő rendezését kizárja.” E rendelkezés tehát szöveg szerint nem a választottbíróság kikötését, hanem eljárását zárja ki.
Az idézett jogszabályi rendelkezések alapján a módosított szabály azt is eredményezhetné, hogy a korábban szerződésben kikötött választottbírósági klauzulák sem alkalmazhatók a 2012. június hó 13. napja után indult eljárásokban. A szövegezés szerint a Vbtv. 4. §-ának rendelkezését a 2012. június 13-át követően indult eljárásokban kell alkalmazni, azonban ez azt is jelentheti ebben a megfogalmazásban, hogy a korábban, 2012. június 13. előtt kikötött választottbírósági klauzulák szerint sem folytatható választottbírósági eljárás olyan ügyben, amelyben a jogvita tárgya a nemzeti vagyonról szóló 2011. évi CXCVI. törvény hatálya alá tartozó Magyarország határa által körbezárt területen lévő nemzeti vagyon, illetve azzal kapcsolatos bármely jog, igény, követelés. A jogszabály-szöveg a választottbírósági eljárást zárja ki az adott körben minden 2012. június 13-át követően indult eljárásra nézve, és nem arról rendelkezik, hogy az ezt a dátumot követően megkötött szerződésben kikötött választottbírósági út nem vehető igénybe az adott körben, praktikusan azért, mert az ilyen kikötés a Vbtv. 4. § módosításának hatályba lépését követően megkötött szerződésekben ipso iure érvénytelen. Ezt a lehetséges értelmezést erősíti a Vbtv-t módosító 2012. évi LXV. törvényhez fűzött vonatkozó egymondatos jogalkotói indokolás is: „A módosítás a nemzeti vagyonról szóló törvénnyel való összhang megteremtése mellett, egyértelművé teszi, hogy a Vbtv. 4. §-ában rögzített ügyekben külföldi székhelyű állandó illetve eseti választottbíróság sem járhat el.”
A módosítás által beiktatott normaszöveg tehát megenged egy olyan értelmezést is, amely elvileg hatásában azzal is járhatna, hogy a módosítás hatályba lépésénél korábban megkötött és választottbírósági kikötést tartalmazó szerződések a törvény erejénél fogva végrehajthatatlanok lennének. Azaz: a törvény módosítása korábban megkötött szerződések (egy konkrét szerződés-típus) tartalmának érvényesülését lehetetlenítené el.
Álláspontom szerint ez a szabályozási megoldás, a normaszöveg nem egyértelmű megfogalmazása sérti az Alaptörvény B) cikkének (1) bekezdéséből levezetett jogbiztonság elvét, figyelemmel az Alkotmánybíróság által a jogalkotással szemben megfogalmazott követelményekre is. A szabályozás jelenlegi formájában minden, a Vbtv. 4. § módosításának hatályba lépésénél korábban kötött szerződés választottbírósági kikötését az érintett körben törvény erejénél fogva elvileg érvénytelenné tenné, vagy legalábbis megenged egy ilyen értelmezést. Mindez, figyelemmel indítványom indokolás részének II. pontjában kifejtettekre is, nemzetközi szerződések végrehajtását is érintené, mégpedig egyoldalúan.

IV.

Az Alaptörvény 38. cikkében deklarált nemzeti vagyon védelmének célját szolgálhatja bizonyos nemzeti vagyonba tartozó dolgok forgalomképtelenné nyilvánítása, továbbá megfelelő és szigorúan érvényesítendő szervezetirányítási politikák és eszközök alkalmazása, a munkajogi felelősségi szabályok következetes érvényesítése a nemzeti vagyonnal rendelkezni jogosult szervezetek irányító, vezető jogállású személyeivel szemben, az ellenőrzés hatékony alkalmazása. Polgári jogi szerződés megkötése esetén pedig a nemzeti vagyonnal rendelkezni jogosult szervezetekben döntési jogosultsággal felruházott személyek – megfelelő felelősségi viszonyok között – mérlegelhetik, hogy ütközik-e a nemzeti vagyon védelmének fokozott követelményével az, ha választottbírósági utat kötnek ki az adott szerződésben az állami bírósági út helyett az esetlegesen felmerülő jogvitás ügyekre nézve. Bizonyos tárgyú és típusú ügyek meghatározhatók, mint amelyek nem lehetnek választottbírósági eljárás tárgyai. Közérdek sérelme esetén a hatályos jog rendelkezései alapján az állami bíróság hatályon kívül helyezheti a választottbíróság ítéletét a Vbtv. 55. § (2) bekezdés b) pontja alapján.
	
V.

Az indítványomban foglalt érvek alapján kérem a tisztelt Alkotmánybíróságot, hogy a támadott szabályok, azaz az Nvt. 17. § (3) bekezdésének, valamint a Vbtv. 4. § kifogásolt mondatrészének nemzetközi szerződésekbe ütközését és alaptörvény-ellenességét állapítsa meg, és e rendelkezéseket semmisítse meg.

Budapest, 2012. december
Prof. Dr. Szabó Máté sk.