Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-7085/2012. számú ügyben

Az eljárás megindulása
Köztudomású, hogy 2012. augusztus 31-én – a magyar és az azerbajdzsáni kormány által előkészítve – a hazánkban előre kitervelten, aljas indokból és különös kegyetlenséggel, örmény tiszttársa ellen elkövetett emberölés bűntette miatt életfogytig tartó szabadságvesztés büntetésre ítélt azeri katonatiszt – aki hazájában elnöki kegyelmet és kitüntetést kapott, honfitársai nemzeti hősként ünneplik, tisztelik – Azerbajdzsánba való átszállítását engedélyezte Magyarország. Az is ismert, hogy a döntés ellen a bűncselekmény áldozatának hazája, Örményország – tekintettel az örmény-azeri konfliktusra, viszonyra – több módon fejezte ki nem tetszését, elfogadhatatlannak tartva a magyar döntést, az esettel kapcsolatban aggasztó nemzetközi nyilatkozatok és vélemények fogalmazódtak meg.
Az elmúlt hónapokban az írott és az elektronikus sajtó, valamint a közvélemény sokat foglalkozott az üggyel, az azzal kapcsolatos döntéssel, elsősorban arra figyelemmel, hogy milyen volt a szóban forgó átszállítás előkészítése, melyek voltak a magyar kormány döntését megalapozó körülmények, okok, esetleg adott-e az azerbajdzsáni kormány határozott, írásos garanciát arra, hogy hazájában nem kap kegyelmet az elítélt személy. Mindez ugyanis bizonytalanná, vitathatóvá teszi Magyarország Alaptörvényében deklarált jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményére, valamint a nemzetközi jogi kötelezettségeink jóhiszemű teljesítésére utaló előírás – miszerint Magyarország elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait – értelmezése, illetve érvényesíthetősége és tényleges érvényesülése tekintetében.
Az esettel kapcsolatban tett intézkedések, döntések felülvizsgálata tárgyában ugyan nem érkezett állampolgári panasz Hivatalomba, azonban álláspontom szerint az említett alapvető jogok alkotmányos érvényesülésülésének elősegítése érdekében fellépésem indokolttá vált, ezért hivatalból vizsgálatot rendeltem el. Eljárásom során az ügyben tájékoztatást és a keletkezett iratok rendelkezésemre bocsátását kértem a közigazgatási és igazságügyi minisztertől. 

Az érintett alapvető jogok
·	A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye: „Magyarország független demokratikus jogállam.” (Magyarország Alaptörvénye: B) cikk (1) bek.)
·	A nemzetközi jog általánosan elismert szabályainak hazánk általi elfogadása: „Magyarország elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait. A nemzetközi jog más forrásai jogszabályban történő kihirdetésükkel válnak a magyar jogrendszer részévé.” (Magyarország Alaptörvénye: Q cikk (3) bek.)

Az alkalmazott jogszabályok
·	A nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló 1996. évi XXXVIII. törvény (továbbiakban: Nbjtv.)
·	A Strasbourgban, 1983. március 23-án kelt, az elítélt személyek átszállításáról szóló egyezmény kihirdetéséről szóló 1994. évi XX. törvény (továbbiakban: Egyezmény)

A megállapított tényállás
Hazánkban az egyik legsúlyosabb bűncselekmény elkövetése miatt életfogytig tartó szabadságvesztés büntetésre ítélt azeri katonatiszt az elmúlt években – ügyvédje és az azeri nagykövetségen keresztül – többször kérte szabadságvesztés büntetése további végrehajtása végett Azerbajdzsánba történő átszállítását, a vonatkozó nemzetközi szerződés – a Strasbourgban, 1983. március 23-án kelt, az elítélt személyek átszállításáról szóló (hazánkban az 1994. évi XX. törvénnyel kihirdetett) Egyezmény – alapján. Az Egyezmény szerint az elítélt kérelme és hozzájárulása esetén a büntetés végrehajtásának átadásáról a két államnak (Ítélkező Állam, vagyis Magyarországnak, és a Végrehajtó Állam, vagyis Azerbajdzsánnak) kell megegyeznie. A döntés az Ítélkező és a Végrehajtó Állam igazságügyért felelős minisztereinek megállapodásától függ, amely az eset összes körülményeinek a figyelembevételével történhet. Az Egyezmény tartalmazza azt is, hogy „az együttműködésnek elő kell mozdítania az igazságszolgáltatás célját, és elő kell segítenie az elítélt társadalmi beilleszkedését.” Az azeri állampolgárságú személy kérelmeit a 2007-től hivatalban volt igazságügyért felelős miniszterek folyamatosan elutasították, Azerbajdzsán területére történő átszállítását megtagadták. Itt meg kell jegyeznem: nem vitatható, hogy az elítélt által elkövetett cselekmény mélyen elítélendő és nyilvánvalóan alkalmas volt arra, hogy közfelháborodást keltsen és a köznyugalmat is zavarja. Az is tudni vélhető volt már akkor, hogy ugyanilyen közfelháborodást keltene a magyar társadalomban az, ha – kiadása esetén – az elítélt büntetését jelentősen csökkentik, esetleg szabadon engedik őt a hazájában.
Az elítélt megbízott ügyvédjén keresztül 2012. július 19-i keltezéssel ismételt kérelmet terjesztett elő annak érdekében, hogy a magyar bíróság által kiszabott szabadságvesztés büntetés végrehajtása végett hazájába történő átszállítását az Egyezmény alapján az igazságügyért felelős miniszter engedélyezze. Azerbajdzsán magyarországi nagykövete 2012. július 26-án adta át a Miniszterelnökség külügyi és külgazdasági államtitkárának a kérelmet, aki azt – illetékességből – még azon a napon kelt átiratával továbbította a közigazgatási és igazságügyi miniszternek. Az igazságügyért felelős miniszter 2012. augusztus 6-án kelt, diszkrecionális jogkörében hozott döntésével hozzájárult az elítélt szabadságvesztés büntetés végrehajtásának Azerbajdzsán részére való átadásához. Azerbajdzsán Igazságügyi Minisztériuma – megkeresésre – 2012. augusztus 15-én arról tájékoztatta a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium illetékes főosztályát, hogy a büntetés végrehajtásának átadása esetén Azerbajdzsán az Egyezmény 9. cikkének 1. a) pontjában foglalt eljárást követi, vagyis folytatja a külföldi bíróság által kiszabott szabadságvesztés büntetés végrehajtását, mindennemű átalakítás és új bírósági eljárás lefolytatása nélkül. A tájékoztatás azt is tartalmazta, hogy az azerbajdzsáni Büntető Törvénykönyv alapján az életfogytig tartó szabadságvesztés büntetést töltő elítélt büntetését csak bíróság változtathatja határozott ideig tartó szabadságvesztés büntetésre, illetve csak akkor bocsátható feltételes szabadságra, miután legalább 25 évet letöltött a szabadságvesztés büntetésből.
Végül a két ország illetékes hatósága (az igazságügyért felelős miniszterei) megegyezett az átszállításban. Erről a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium Nemzetközi Büntetőjogi Osztálya 2012. augusztus 21-én kelt átiratában tájékoztatta az ORFK Bűnügyi Főigazgatóság Nemzetközi Bűnügyi Együttműködési Központot, valamint a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága Központi Szállítási és Nyilvántartási Főosztályát, kérve az átadáshoz szükséges intézkedések megtételét, majd az átadás megtörténtéről való tájékoztatást. Mindkét szerv 2012. augusztus 31-én kelt átiratával – melyeket még ugyanezen a napon iktatott a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium Nemzetközi Büntetőjogi Osztálya – értesítette a megkereső szervet az elítélt átadásának megtörténtéről. A tájékoztatás szerint az elítéltet 2012. augusztus 31-én a fogva tartási helyéül szolgáló büntetés-végrehajtási intézet az ORFK Nemzetközi Bűnügyi Együttműködési Központnak, ez utóbbi pedig az azeri hatóságoknak adta át.

A vizsgálat megállapításai
1. Hatásköröm tekintetében
Magyarország Alaptörvénye (továbbiakban: Alaptörvény) 30. cikkének (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa alapjogvédelmi tevékenységet lát el. Ugyanezen cikk (2) bekezdése alapján az alapvető jogok biztosa az alapvető jogokkal kapcsolatban tudomására jutott visszásságokat kivizsgálja vagy kivizsgáltatja, orvoslásuk érdekében általános vagy egyedi intézkedéseket kezdeményez. 
Feladat- és hatáskörömet, valamint az ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságaimat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvényen (továbbiakban: Ajbt.) határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – közigazgatási szerv, vagy közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése pedig lehetőséget biztosít arra, hogy az alapvető jogok biztosa – akár egy konkrét ügy, vagy általános probléma kapcsán – a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytasson. 
Összességében: a feladataim ellátásához biztosított lehetséges vizsgálati módszereket az idézett jogszabályhelyek egyértelműen, kétséget kizáró módon határozzák meg. Ezeknek az eljárási szabályoknak a gyakorlati érvényesülése biztosítja, hogy alkotmányos feladat-, és jogkörömet, vagyis az alapvető jogok védelmét, el tudjam látni.

2. Az érintett alapvető jogok tekintetében
Magyarország Alaptörvényének alapjogokkal kapcsolatos szövege nagyrészt megegyezik az Alkotmányban foglaltakkal, legalábbis az alapjogi követelmények és alapjogok tekintetében nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely ellentétes volna a korábbi Alkotmány szövegével. A normaszövegben előfordul részben eltérő fogalmazásmód, kiegészítés, kihagyás, de mindaddig, amíg az alkotmányértelmezési monopóliummal felruházott Alkotmánybíróság ellenkező értelemben nem nyilatkozik, az Alkotmány szövegéhez kapcsolódó korábbi alkotmánybírósági megállapításokra valamennyi alaptörvény-értelmezőnek, így az alapvető jogok biztosának is figyelemmel kell lennie. 
Az ombudsmani gyakorlatban – ideértve a vizsgálati jelentéseket és az egyes alkotmánybírósági indítványokat – továbbra is hivatkozási pontot jelent tehát az egyes alkotmányos jogokat és követelményeket értelmező alkotmánybírósági esetjog, így például a jogállamiság elvével kapcsolatos alaptételekre, valamint az egyes alapjogi tesztekre – ideértve elsősorban a szükségességi-arányossági, az ésszerűségi és a közérdekűségi teszteket – vonatkozó alkotmánybírósági érvelések. Megjegyzem, hogy az alkotmánybírósági gyakorlat eredményeinek felhasználását és alkalmazását az is támogatja, hogy az ezekben rögzített megállapítások pontosan megfelelnek az európai alapjogi sztenderdeknek. Fennmaradásukkal éppen az biztosítható, hogy a magyar alapjogi gyakorlat továbbra is eleget tegyen a nemzetközi kötelezettségeknek, az Európai Unió és az Európa Tanács által is megkövetelt elvárásoknak. Ezen kívül az Alkotmánybíróság a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában maga mutatott rá arra, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.
Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerint Magyarország független, demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság a 30/2012. (VI.27.) AB határozatában kimondta, hogy az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése és az Alkotmány 2. § (1) bekezdése azonosan deklarálja az ún. jogállam klauzulát, tehát az eddig kialakított alkotmánybírósági gyakorlat relevánsnak tekinthető vizsgálatom során.
Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság követelménye nemcsak az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Az Alkotmánybíróság döntéseiben felhívta a figyelmet, hogy a jogállamiságnak számos összetevője van, a jogállamiság elvéből folyó egyik legfontosabb alapkövetelmény ugyanakkor éppen a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket (56/1991.(XI.8.) AB hat.).
Álláspontom szerint a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményének nemcsak szabályozási szinten, de a jogalkalmazó szervek mindennapi gyakorlatában is folyamatosan érvényesülnie kell.
Az Alkotmánybíróság arra is felhívta a figyelmet, hogy alkotmányos jogállamban az államnak nincs, és nem lehet korlátlan büntető hatalma, mert maga a közhatalom sem korlátlan. Az alkotmányos alapjogok és alkotmányos védelmet élvező szabadságok miatt a közhatalom csak alkotmányos felhatalmazással és alkotmányos indokkal avatkozhat be az egyén jogaiba és szabadságába (11/1992. (III. 5.) AB hat.). Az Alkotmánybíróság gyakorlatában következetesen képviselt felfogás, hogy a jogállamiságból igen szigorú követelmények származnak a büntető hatalom gyakorlásának módjára (401/B/1992. AB hat.), továbbá az Alkotmány 8. §-a az állami büntetőhatalom gyakorlására irányadó azon alaprendelkezés, amely a jogállamiság általános normatív tartalmán túl védi az egyént a büntetőjogi eszközöknek az állam általi önkényes felhasználása ellen. Ezen alkotmányos tételekkel kell összhangban lenniük a büntetőjogi szabályrendszer mindazon alapelveinek és garanciális rendelkezéseinek, amelyek nem nyertek tételes megfogalmazást az Alkotmány egyéb rendelkezéseiben [11/1992. (III.5.), 42/1993. (VI.30.), 6/1998. (III.1.), 49/1998. (XI.27.) AB hat.]
Az Alaptörvény Q) cikk (2) és (3) bekezdései úgy rendelkeznek, hogy Magyarország nemzetközi jogi kötelezettségeinek teljesítése érdekében biztosítja a nemzetközi jog és a magyar jog összhangját és elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait.
Az Alaptörvény tehát a nemzetközi jogi kötelezettségeink jóhiszemű teljesítésének érdekében előírja a Magyarországra kötelező nemzetközi jogi szabályok és a magyar jog közötti összhang biztosításának kötelezettségét. Ez a rendelkezés összefüggésben áll azzal a nemzetközi jogi követelménnyel, amelynek értelmében a nemzetközi jogi kötelezettségek megsértését nem lehet a hazai jogszabályi rendelkezésekre hivatkozással igazolni. Az összhang megteremtésének konkrét módjait a törvény értelmében az Alaptörvény részletesen nem rögzíti, de az Alkotmánybíróság hatáskörei között a jogszabályok nemzetközi szerződésbe ütközésének vizsgálata az összhang megteremtését is szolgálja.
A nemzetközi jog általánosan elismert szabályai – ide értve az általános nemzetközi szokásjogot és az általános jogelveket is – külön jogszabályi rendelkezés nélkül is a magyar jogrendszer részét képezik. 

3. Az ügy érdemében
Az átadáshoz való hozzájárulás és a büntetés végrehajtására vonatkozó nyilatkozat viszonya
Az Egyezmény 2. Cikk 2. pontja biztosítja, hogy az Ítélkező Állam területén elítélt személyt a kiszabott büntetés letöltése céljából – a jelen Egyezmény rendelkezéseinek megfelelően – a Végrehajtó Állam területére átszállítsák. Az átszállítást az elítélt kérheti akár az Ítélkező Államtól, akár a Végrehajtó Államtól. A 3. pont szerint az Ítélkező és a Végrehajtó Állam is kérheti azt. 
A 3. Cikk arról rendelkezik, hogy az átszállításra irányuló megkereséseket és a válaszokat írásban kell teljesíteni. A megkereséseket a megkereső állam Igazságügyi Minisztériuma a megkeresett állam Igazságügyi Minisztériumához intézi és a válaszokat is ugyanezen az úton kell közölni. A megkeresett állam haladék nélkül köteles értesíteni a megkereső államot a döntéséről. A vizsgált esetben az elítélt az ügyvédje által elkészített átszállítás iránti kérelmet – az Egyezményben előírt, a kérelem alátámasztására szolgáló okiratokkal együtt – Azerbajdzsán magyarországi nagykövete adta át 2012. július 26-án, a Magyarországot képviselő államtitkárnak, aki azt még azon a napon megküldte a közigazgatási és igazságügyi miniszternek. [Egyezmény 6. Cikk 1. pontja: A Végrehajtó Állam az Ítélkező Állam kérésére köteles az utóbbi rendelkezésére bocsátani a) egy olyan okiratot vagy nyilatkozatot, mely jelzi, hogy az elítélt személy ennek az államnak az állampolgára; b) másolatot a Végrehajtó Állam idevágó jogáról, amelyből kitűnik, hogy az Ítélkező Államban hozott büntető ítélet alapjául szolgáló cselekmények vagy mulasztások a Végrehajtó Állam joga szerint bűncselekmények vagy azok lennének, ha területén követték volna el; c) a 9. Cikk 2. bekezdésében említett tájékoztatást tartalmazó nyilatkozatot.]
A közigazgatási és igazságügyi miniszter 2012. augusztus 6-án – mérlegelési jogkörében – beleegyezett az átszállításba. Az azeri igazságügyiért felelős miniszter – magyar megkeresésre – 2012. augusztus 15-én adott tájékoztatást arról, hogy az Egyezmény 9. Cikk 1. a) pontja szerint fog eljárni, vagyis közvetlenül folytatja a büntetés végrehajtását. Arról is nyilatkozott, hogy az azeri büntetőjogszabályok szerint az életfogytig tartó szabadságvesztés büntetést csak bíróság változtathatja határozott idejűvé, illetve az elítélt csak legalább 25 év letöltése esetén bocsátható feltételesen szabadlábra. [Egyezmény 9. Cikk 2. pontja: A Végrehajtó Állam, kérelemre, az Ítélkező Államot az elítélt átszállítása előtt értesíteni köteles arról, hogy ezen eljárások közül melyiket fogja követni.]
A rendelkezésemre álló iratok szerint tehát megállapítható, hogy átszállítását az elítélt kezdeményezte az Ítélkező Államnál, kérelmét Azerbajdzsán Magyarországra akkreditált nagykövete adta át a kormány képviselőjének. Megállapítható az is, hogy a szóban fogó átszállításhoz való hozzájárulását a közigazgatási és igazságügyi miniszter az előtt adta meg, mielőtt a Végrehajtó Állam, a magyar felet – ez utóbbi kérésére – értesítette volna arról, hogy az átszállítást követően a büntetés végrehajtását miként fogja foganatosítani (ti. közvetlenül, vagy a saját állama szerinti jogszabályoknak megfelelőn átalakítva). Az Egyezmény 9. Cikk 2. pontja úgy rendelkezik, hogy a Végrehajtó Állam, kérelemre, az Ítélkező Államot az elítélt átszállítása előtt köteles értesíteni arról, hogy a büntetés végrehajtásának melyik módját fogja követni. Az Egyezmény alapján azonban nem kifogásolható, hogy az átszállításhoz való hozzájárulás időben korábban történt, mint a szóban forgó azeri értesítés megérkezett volna, mivel ez utóbbit – az Egyezmény szerint – az átszállítás tényleges megtörténte és nem a hozzájárulás megadása előtt kell teljesíteni. Ha azonban figyelembe vesszük az eset összes körülményét, a magyar kormánynak tisztában kellett lennie az átszállítás (kiadatás) következményeivel. Konkrétan azzal, hogy – amit a rendelkezésemre álló iratok is tartalmaznak és amiről a bűncselekmény elkövetését követően a sajtóból a közvélemény is tudomást szerzett – az azeriek szemében az elítélt un. „becsületbeli gyilkosságot”, hazafias tettet követett el, amiért Azerbajdzsánba való átszállítása esetén, szinte biztosra vehetően büntetését megszüntetnék, őt ott azonnal szabadon bocsátanák, vagyis a kegyelmet nem lehetett kizárni. Ezért az azeri fél nyilatkozatát megelőző hozzájárulás – vagyis a két aktus időbeni felcserélése – kétségessé teszi a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelményének érvényesülését, de a nemzetközi jogi kötelezettségeink jóhiszemű teljesítésére utaló előírás értelmezését – miszerint Magyarország elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait – is vitathatóvá teszi. 
A büntetés további végrehajtásának garanciája
Hangsúlyozni szeretném, hogy a Végrehajtó Állam hivatalos formában, sem okiratban, sem állásfoglalásban vagy nyilatkozatban nem kötelezte el magát arra, hogy az átszállításhoz való hozzájárulás esetén egyéni kegyelmet nem fog gyakorolni, vagy ha mégis, előzetesen kikéri a magyar véleményt/egyetértést. Talán éppen azért, mert ilyen ígérvényt az Ítélkező Állam, Magyarország nem követelt meg. Álláspontom szerint a Magyar Kormány nem járt el körültekintően akkor amikor, nem kért garanciát arra vonatkozóan, hogy az azeri állam nem él – vagy legalábbis a magyar állam tudta nélkül nem él – az Egyezmény 12. Cikke szerinti kegyelemmel. A garanciához való ragaszkodás – hiszen minden az ügyben döntésre jogosultnak tudnia kellett, hogy az fog történni, ami történt (kegyelem) – bizonyította volna, hogy az Ítélkező Állam jóhiszeműen járt el. Ennek hiánya miatt rosszhiszemű döntésként élheti át a magyar társadalom az átszállításhoz való hozzájárulást. Meg kell jegyezni azonban, hogy megfelelő garancia esetén sem lett volna kizárható egy azzal ellentétes azeri döntés. Ebben az esetben azonban a Végrehajtó Államot terhelte volna teljes egészében – hazai és nemzetközi viszonylatban is – a felelősség. 
Összességében a döntést hozónak számolnia kellett azzal, hogy az elítélt átszállítását követően a Végrehajtó Állam gyors és visszafordíthatatlan döntést hoz, kegyelmet fog gyakorolni. Arra is tekintettel kellett volna lennie, hogy Azerbajdzsán és Magyarország, illetve a két ország társadalma alapvetően eltérően értékelte az elítélt tettét és személyét. Ezért nem mellőzhette volna az átszállításhoz való hozzájárulás előtt az azeriek ebbéli szándékát, cselekvését kizáró garanciának a megkövetelését. Ennek elmaradása közvetlenül veszélyeztette a jogállamiság elvének érvényesülését és az abból fakadó jogbiztonság követelményét.
Az ügy hatása a magyar társadalomra
Fontosnak tartom annak rögzítését is, hogy a magyar állam az ügyben nemzetközi egyezményes alapon, a számára biztosított jogkörben járt el. Nem sértett meg nemzetközi normát. Az igazságszolgáltatás célja – egyebek mellett –, hogy az állam érvényesítse büntetőjogi igényét. Ennek elmaradása az ország állampolgárainak jogkövető magatartását befolyásolhatja, felvetheti az alapvető jogok sérelmének a lehetőségét és csorbíthatja az igazságszolgáltatásba vetett bizalmát.
A bíróság az állam büntetőjogi igényének kifejezője. A független magyar bíróság jelen ügyben hozott ítéletével eleget tett a szuverén magyar állam szóban forgó igényének. A magyar társadalom jogérzete elfogadta, hogy az elítélt – a bíróság megítélése szerint bűnös – azért, mert elkövette az egyik legsúlyosabb bűncselekményt, tettéért megfelelően súlyos, életfogytig tartó szabadságvesztés büntetést kapott. Azzal azonban, hogy a közigazgatási és igazságügyi miniszter garancia nélkül járult hozzá az elítélt hazájába való átszállításához, az állampolgárok jog- és igazságérzetét, az igazságszolgáltatásba vetett bizalmát gyengíthette. Ez pedig veszélyeztetheti a jogállamiság elvének tényleges érvényesülését. 

Intézkedésem
A jelentésemben feltárt alapvető jogokat érintő visszásságok jövőbeni elkerülése érdekében – az Ajbt. 31. § (1) bekezdése alapján – felkérem Magyarország miniszterelnökét, hívja fel a közigazgatási és igazságügyi miniszter figyelmét arra, hogy a magyar szervek hasonló esetekben a jelentésemben foglalt szempontok figyelembevételével járjanak el.

Budapest, 2012. december 7.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.