Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-5627/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Baksa Zsuzsanna
dr. Csikós Tímea
dr. Tóth Lívia
Az eljárás megindítása
2012. évben „A Munka Méltósága” címmel alapjogi projektet indítottam, amelynek célja a munkavégzéssel, a foglalkoztatással összefüggő alkotmányossági-alapjogi problémák, a szabályozással, illetve a jogalkalmazói gyakorlattal kapcsolatban felmerülő egyes visszásságok, a hazai foglalkoztatási viszonyok feltérképezése, áttekintése. A projekt keretein belül – különös tekintettel az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 1. § (2) bekezdésének d) pontjában foglaltakra – kiemelten kívánok foglalkozni az egyes hátrányos helyzetű csoportba tartozó személyek, ezen belül a hajléktalan személyek munkavállalási lehetőségeivel Magyarországon.
A téma áttekintése érdekében az Ajbt. 18. § (4) bekezdése alapján hivatalból vizsgálatot indítottam, melynek célja: alapjogi szempontú helyzetképet adni a hajléktalan emberek elhelyezkedési lehetőségeiről, a munka világába történő be-, illetve visszavezetésük lehetőségeiről, dilemmáiról.
Magyarország Alaptörvényének XII. cikk (2) bekezdése szerint „Magyarország törekszik megteremteni annak feltételeit, hogy minden munkaképes ember, aki dolgozni akar, dolgozhasson”. 
Az esélyegyenlőség előmozdításának kötelezettsége alapján a társadalom egyes tagjai javára történő pozitív diszkrimináció, az egyenlő feltételek, az esélyegyenlőség biztosítása nemcsak megengedett, hanem a modern alkotmányos államtól el is várható, mind a szociális, mind a testi és lelki különbségekből adódó hátrányok enyhítése terén.
Az előbbiek figyelembevételével született meg az AJB-2723/2012. számú ombudsmani jelentés, mely a hajléktalanok helyzetét a fővárosra kiterjedően vizsgálta, és vont le a tapasztalatokból alapjogi szempontú megállapításokat.1 A téma jelentőségére és aktualitására, az érintetti kör (köz)ismerten kiszolgáltatott helyzetére és nem utolsó sorban arra tekintettel, hogy a hajléktalanság nem csupán főváros-specifikus jelenség, indokoltnak tartottam egy olyan vizsgálat megindítását, amely a hajléktalan személyek munkavállalási lehetőségeit az egész országra kiterjedően vizsgálja.
A hivatali infrastruktúra kereteire is figyelemmel, ugyanakkor a lehető legteljesebb lefedettségre törekedve jelöltük ki, határoztuk meg az országos helyzetkép felvázolására hivatott átfogó vizsgálat területi hatályát, kereteit. Ennek megfelelően a vizsgálat során, az Ajbt. 21. § (1) bekezdés a) pontjára hivatkozva tíz vidéki nagyváros (Debrecen, Győr, Kaposvár, Kecskemét, Miskolc, Nyíregyháza, Pécs, Szeged, Szolnok és Veszprém) önkormányzatától, illetve az adott területi munkaügyi központoktól kértek tájékoztatást. Az Ajbt. 26. § (2) bekezdése alapján tájékoztatásért fordultak továbbá a hajléktalan-ellátórendszer jelentősebb, foglalkoztatási kérdésekben is érintett civil szervezeteinek, az egyes területi helyzet-specifikumokat (is) jól ismerő helyi képviselőihez.

Érintett alkotmányos jogok és alapelvek 
– A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”];
– Emberi méltósághoz való jog [Alaptörvény II. cikk: „Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.”];
– A munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jog [Alaptörvény XII. cikk: Mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz. Képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához. Magyarország törekszik megteremteni annak feltételeit, hogy minden munkaképes ember, aki dolgozni akar, dolgozhasson.”];
– Hátrányos megkülönböztetés tilalma [Alaptörvény XV. cikk (1)-(2)-(5) bekezdés: (1) A törvény előtt mindenki egyenlő. Minden ember jogképes. (2) Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja. (5) Magyarország külön intézkedésekkel védi a gyermekeket, a nőket, az időseket és a fogyatékkal élőket.”]; 
– A szociális biztonsághoz való jog [Alaptörvény XIX. cikk (1) bekezdés: „Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult.”].

Alkalmazott jogszabályok
·	A foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény (Flt.);
·	A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény (a továbbiakban: Szoc.tv.);
·	A Magyarország helyi önkormányzatokról szóló 2011. évi CLXXXIX. törvény (a továbbiakban: Mötv.);
·	A munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény (továbbiakban: Mt.);

A megállapított tényállás
1.	A megkeresésekre adott válaszok
1.2.	Az önkormányzatok válaszai
A vizsgálat eredményes befejezése érdekében a már említett szempontok alapján kiválasztott települések polgármestereit az alábbi kérdések megválaszolására kértem: 
Rendelkezik-e a város a hajléktalanok foglalkoztatását célzó, elősegítő programmal?
Amennyiben igen, 
·	ez milyen keretek között, milyen forrásból működik? 
·	milyen munkákra alkalmaznak hajléktalan személyeket, és mennyire eredményes a program?
·	ki biztosítja számukra a munkafeltételeket? A munkába állásuk előtt részt kell-e venniük kötelező munka-alkalmassági, egészségügyi vizsgálaton, és amennyiben igen, annak költségeit ki viseli?
·	hány órás időtartamban kell a résztvevőknek dolgozniuk?
·	tapasztalatai szerint mennyire motiválhatók a munkavégzésre a hajléktalan emberek?
·	megjelennek-e a munkavégzésen?
·	milyen arányú a lemorzsolódásuk? Melyek a lemorzsolódás leggyakoribb okai?
·	milyen hosszú időtartamban tudják őket foglalkoztatni?
·	milyen módon és mértékben része a programnak az érintett hajléktalan személyek utógondozása, utánkövetése?
Léteznek-e a hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző lehetőségek, illetve a munkaadók által e téren igénybe vehető kedvezmények?
Léteznek-e olyan civil szervezetek által indított kezdeményezések, melyeket a város is támogat?

A következőkben a települések polgármestereinek válaszain keresztül kívánok képet adni a megkeresett városok hajléktalan polgárainak foglalkoztatási helyzetéről.
A megkeresett városvezetők közül Miskolc MJ Város polgármestere arról tájékoztatott, hogy kérdéseimre csak nemleges választ tud adni: a település nem rendelkezik a hajléktalanok foglakoztatását elősegítő programmal. Vannak olyan intézmények, melyek ezen célcsoport helyzetén igyekeznek enyhíteni, de ez nem irányul foglalkoztatásuk elősegítésére és tudomása szerint ilyen civil kezdeményezések sem léteznek.
Veszprém MJ Város polgármesterétől azt a választ kaptam, hogy az önkormányzat ellátási szerződést kötött a Magyar Máltai Szeretetszolgálattal (Befogadás Háza), természetesen azonban felelőssége továbbra is fennáll, így minden évben költségvetésében meghatározott összeggel támogatja az intézmény működését.
Debrecen MJ Városban a közmunkaprogramban foglalkoztatottak – így a részt vevő hajléktalanok számára is – a DEHUSZ Nonprofit Kft. biztosítja a munkafeltételeket. A programban dolgozók számához viszonyítva a hajléktalan személyek aránya nem jelentős (2011-ben az összesen foglalkoztatott 2211 főből kb. 20 fő volt hajléktalan). Egészségügyi alkalmassági vizsgálaton való részvételük kötelező, melynek költségeit a kft. viseli. A hajléktalan személyek lemorzsolódásától eltekintve egyéb információk nem álltak a polgármester rendelkezésére, de megemlíthető, hogy a közmunkaprogramban való részvételről 2011-ben a munkaügyi központtól értesítést kapott személyeknek csupán 30%-ával kötött munkaszerződést a DEHUSZ Nonprofit Kft.. A munkaviszonyt létesített személyek munkaszerződésének megszüntetése a program alatt a munkahelyen történő megjelenési kötelezettség elmulasztása, munkaidőben történő alkoholfogyasztás, alkoholos állapotban történő munkahelyre érkezés miatt történt.
A közfoglalkoztatási programnak nem képezi részét a foglalkoztatottak utánkövetése, a kft. azonban azon személyeket, akiknek munkavégzésével kapcsolatban pozitív tapasztalatokat szerzett, igyekszik a későbbi programjaiba is bevonni.
Egy szociális szektorban tevékenykedő másik debreceni szervezet, a ReFoMix Kft. a hajléktalan személyek foglalkoztatását elősegítő programjait főként pályázati forrásokból finanszírozza. Legutóbb a nyíregyházi Periféria Egyesülettel konzorciumban valósította meg a TÁMOP-5.3.3.-08/2-2009-0010 azonosító számú “Főbejárat” - “Hajléktalan emberek társadalmi és munkaerő-piaci integrációját segítő programok támogatása” című pályázatot 2010. május 1. és 2012. április 29. között. A program az Európai Unió támogatásával, az Európai Szociális Alap társfinanszírozásával valósult meg.2
A projekt célja 20 fő hajléktalan személy 8 hónapos OKJ-s képzésen (takarítógép-kezelő, takarító, parkgondozó), valamint olyan foglalkozásokon, tréningeken való részvételének biztosítása volt, amely hozzájárult a munkaerő-piaci, lakhatási és szociális helyzetük javításához.
A képzési szakaszban a résztvevők tanulási motiváltságának fenntartása, a hiányzások visszaszorítása igen nehéz kihívás elé állította a Kft. szociális munkásait, azonban a kitartó munka eredményeként – 1 fő kivételével – minden résztvevő sikeresen elvégezte a képzést.
A projekt keretein belül 5 fő 4 hónapig tartó, takarító munkakörben történő foglalkoztatását a ReFoMix Kft. biztosította. A foglalkoztatáshoz szükséges egészségügyi munka-alkalmassági vizsgálat, valamint a munkavégzés egyéb feltételeinek (pl. munkaruha) finanszírozása a pályázati támogatásból történt. A foglalkoztatás alatt a résztvevők számára munkában tartást elősegítő tréningeket tartottak, melyek elősegítették a motiváltság fenntartását, így az intenzív szociális munkának köszönhetően a 4 hónapos foglalkoztatás alatt nem történt lemorzsolódás. A résztvevők között magas volt a nőtlen/hajadon és az elvált személyek aránya, mely a támogató kapcsolatok hiányát is jelzi és ez nagyban megnehezítette a reintegrációt.
A foglalkoztatást követően a 2011 decembere és 2012 áprilisa közötti időszakban a résztvevők utógondozása is megvalósult, az utógondozást végző szociális munkások főként munkavállalásban, szociális ügyintézésben, lakhatási problémák megoldásában segítették a klienseket.
A program eredményeként 7 fő tartósan munkaviszonyt létesített, jelenleg is dolgozik, valamint 17 fő lakhatása albérletbe költözés révén megoldódott.
A polgármester arról is tájékoztatott, hogy Debrecen Megyei Jogú Város Önkormányzata Közgyűlése az önkormányzati tulajdonú helyiségek bérbeadásáról szóló 13/2001. (IV 27.) kormányrendelet, valamint a helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény 8.§ (1) bekezdése alapján önkormányzati feladat ellátása céljából árverés nélkül ad bérbe önkormányzati tulajdonú ingatlanokat nonprofit szervezeteknek, ezzel is segítve munkájukat. Az így bérbe adott ingatlanokat használó nonprofit szervezetek között van olyan is (Magyar Ökumenikus Segélyszervezet Debreceni Szociális Központja), mely hajléktalan ellátással – ennek keretében munkahelykereséssel, életvezetési tanácsadások szervezésével, álláskeresési tréningek tartásával is – foglalkozik. 
Debrecenben tehát a munkajövedelemmel rendelkező hajléktalanok túlnyomó részben a közfoglalkoztatásban dolgoznak, vagy jellemzően pályázati forrásból szervezett foglalkoztatást elősegítő programok révén valósul meg a foglalkoztatásuk. A városban élő hajléktalanok jelentős része elvált, valamint a házas családi állapotú személyek sem tartanak kapcsolatot a családjukkal. Az otthontalanság, nélkülözés, társas kapcsolatok hiánya következtében e személyi körben gyakori a munkára való egészségi alkalmatlanság is. Jelentős a csupán 8, vagy kevesebb általános iskolai osztályt végzett személyek száma.
Győr MJ Város polgármestere megkeresésemre beszámolt arról, hogy a város nagy figyelmet fordít a hajléktalan-ellátásra. Megalakulásakor a több mint 4 hektáron elterülő Hajléktalanokat Segítő Szolgálat intézménye földjének rekultiválását, az épületek fenntartását, döntő mértékű felújítását hajléktalan személyek végezték el. Az elvégzett munkáért munkajutalmat kaptak. 1997-ben hajléktalanok részvételével LIBELLO néven építőipari és szolgáltató betéti társaságot hoztak létre. Ugyancsak ebben az évben sikeres OFA3 pályázaton vett részt az intézmény, amely segítségével 20 fő részére létesült munkahely. A következő évben további 10 fő foglalkoztatásával bővült a projekt. A kialakult munkahelyeken elsősorban nagy kézimunka igénnyel jelentkező bérmunkákat végeztek a foglalkoztatottak.
2007-től kezdődően, az intézményen belüli szociális foglalkoztatások közül az ún. munka-rehabilitációs foglakoztatást vezették be a Hajléktalanokat Segítő Szolgálatnál. Ennek keretében 15 fő foglalkoztatása zajlik. A foglalkoztatást megelőzően alkalmassági vizsgálaton vesznek részt a hajléktalan emberek, amit jelenleg a Nemzeti Rehabilitációs és Szociális Hivatal munkatársa végez. A foglalkoztatás 4 órában zajlik munkabér ellenében; területrendezést, épület fenntartást, működtetést, karbantartást végeznek. Az intézmény elhelyezkedéséből eredően lehetőség van mezőgazdasági munka végzésére is. Az így megtermelt élelmiszer alapanyagot az intézmény konyháján használják fel az ott élők étkeztetésének minőségi javítására.
A közfoglalkoztatás keretében átlagosan 25-30 hajléktalan személy foglalkoztatása zajlik Győrött. A szociális intézmények karbantartási, felújítási munkáinak végzésére Műszaki Ellátó szervezetet működtet a város, amelyben a dolgozók nagy hányada közfoglalkoztatott, közülük átlagosan 10 fő hajléktalan. A tapasztalatok szerint a hajléktalan személyek megfelelő eszköz-, cél- és viszonylatrendszerben kellőképpen motiválhatók. A motiválások sikertelenségének aránya nem magasabb, mint a civil társadalomban. Az értelmes, jól szervezett munka, párosítva kielégítő, előzetesen tisztázott ösztönzőkkel, elősegíti a munka világával való kapcsolat helyreállítását. 
A polgármester tájékoztatása szerint a foglalkoztatás sajátos részét jelenti a közérdekű munka fokozatosan növekvő területe. A jellemzően néhány napot jelentő foglalkoztatás mellett jócskán előfordul a több tíz napra kiterjedő kötelező munkavégzés, ennek azonban sem a tárgyi, sem a személyi feltételei nem adottak maradéktalanul. A város vezetője szakmailag sem tartja a legszerencsésebbnek az értékterhelt szociális szolgáltatáshoz a többszörösen hátrányos személyek ilyen irányú foglalkoztatásának hozzárendelését.
A Hajléktalanokat Segítő Szolgálat keretén belül működik a Hajléktalanok Rehabilitációs Otthona, mely a munkára való motiválást nagymértékben elősegíti. Mivel a hajléktalanok foglalkoztatási programba vonását szakmai szűrés előzi meg, a lemorzsolódás aránya nem kirívó. A lemorzsolódás okai elsősorban a személyiséghez köthetőek, hiszen sokan közülük sajátosan, illetve hiányosan szocializálódtak. Több hajléktalannak személyre szabott habilitációs-, fejlesztő programot kell teljesítenie a sikeres foglalkoztatás érdekében.
A hajléktalanok foglalkoztatását kifejezetten ösztönző program kevés volt ez idáig. Az említett OFA pályázaton kívül egy Európai Uniós pályázat segítette elő a hajléktalanok foglalkoztatását. Célzottan, a hajléktalanok foglalkoztatását elősegítő támogatások eddig nem jelentek meg a hajléktalan-ellátás területén.
A hajléktalanok foglalkoztatásának közvetlen utógondozása, utánkövetése elkülönítve nem zajlott eddig Győrött, közvetve a városban működő szociális háló monitor rendszere ad némi képet a foglalkoztatási projektekben részt vett hajléktalanokról. Külön megemlíthető azoknak a hajléktalanok a köre, akik a Hajléktalanokat Segítő Szolgálat segítségével nyertek szakképesítést, vagy az eredeti szakképzettségük reaktiválása után váltak az intézmény által foglalkoztatott közalkalmazottá.
A város vezetése támogatja azokat a civil kezdeményezéseket, amelyek a hajléktalanok foglalkoztatását segítik elő.
Kaposvár MJ Város polgármestere válaszában hangsúlyozta, hogy az önkormányzat önként vállalt feladatként már 1995-ben bevezette az ellátatlan munkanélküliek foglalkoztatását, amely országos szinten egyedülálló volt. Kezdetben havonta 5, majd 10 nap időtartamban átlagosan 40-45 fő alacsony végzettségű, mentális helyzete miatt önhibájából nehéz anyagi helyzetbe került személy részére biztosították elsősorban a kommunális munka lehetőségét; körülbelül 10%-uk volt hajléktalan. Esetükben nem csak a segélyek kifizetésével próbáltak segítséget nyújtani, hanem igyekeztek visszavezetni őket a munka világába. Tapasztalataik azt mutatták, hogy a hajléktalan személyek egy része már a szerződéskötésre sem jelent meg, de voltak közöttük olyanok is, akik 2-3 nap ledolgozása után hagyták ott a munkát. Természetesen megbízható, megfelelő munkát végző, dolgos személyekkel is találkoztak.
A közfoglalkoztatás kiszélesítésével a fenti támogatási forma 2011. december 31-ével megszűnt, az önkormányzat nem rendelkezik külön a hajléktalanok foglalkoztatását elősegítő programmal. Korábban a munkaügyi kirendeltség a családsegítő szolgálat és a Magyar Vöröskereszt segítségével szervezett képzéseket számukra, szolgáltatással egybekötve (parkgondozó, kisgépkezelő). A képzés megkezdése előtt a munkaügyi központ végzett szűrést, így csak azok vettek részt, akiktől a teljesítés elvárható volt, így a lemorzsolódás nem volt jelentős.
A bevont hajléktalan személyek minden esetben részt vettek foglalkozás-egészségügyi vizsgálaton. A képzés fedezetét a decentralizált foglalkoztatási alapból biztosították. A tanfolyamon végzettek közül több személy részére tudott az önkormányzat 4, illetve 8 órás munkát biztosítani.
Az önkormányzat Szociális és Gyermekvédelmi Irodáján dolgozó, munkájuk során hajléktalan személyekkel naponta találkozó munkatársak tapasztalatai azt mutatják, hogy közülük sokan regisztráltatják magukat, de nem a motiváltság, a munkába állás érdekében, hanem mert a szociális ellátások megállapításához szükséges, hogy együttműködjenek a munkaügyi központtal (aktív korúak ellátása, egészségügyi szolgáltatásra való jogosultság megállapítása, rendkívüli segély, stb.).
A polgármester leszögezte, hogy megítélésük szerint a hajléktalan személyek felemelkedése, az elsődleges munkaerőpiacon történő elhelyezkedése érdekében először speciális intézményben lenne szükséges védett munkalehetőséget biztosítani számukra, amelyben az orvosi-mentális segítség is biztosított lenne.
Kecskemét MJ Város polgármestere válaszában kifejtette, hogy bár a város kifejezett programmal nem rendelkezik, 2011. május 12-én az önkormányzat és a Magyar Máltai Szeretetszolgálat között létrejött az az ellátási szerződés, amelynek értelmében a civil partner különböző feladatok és szolgáltatások teljesítését vállalja a Kecskeméten tartózkodó hajléktalan személyek komplex ellátása érdekében.
A hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző lehetőségek közvetetten léteznek. A hajléktalan ember a munkaügyi hivatalon keresztül mint tartós munkanélküli, megváltozott munkaképességű, vagy rendszeres segélyben részesülő közmunkára kötelezett jelenik meg a rendszerben. Kecskeméten is elérhetők a különböző foglalkoztatást elősegítő támogatások, mint például a közfoglalkoztatás, vagy a TÁMOP-1.1.2. projekt a hátrányos helyzetűek foglalkoztathatóságának javítása érdekében. Ez utóbbi projekt célja a hátrányos helyzetű személyek támogatás nélküli munkaerő-piacra segítése komplex, személyre szabott, a helyi munkaerő-piaci lehetőségekhez és igényekhez igazodó szolgáltatásokkal és támogatásokkal. Azonban ez a projekt nem sorolja fel a hátrányos helyzetű munkavállalói célcsoportok között a hajléktalan személyeket.
A hajléktalan emberek foglalkoztatását ösztönző lehetőségek kiaknázására rendelkezésre állnak különböző uniós források, amelyeket a témával foglalkozó intézmények, civil szervezetek megpályázhatnak. A Magyar Máltai Szeretetszolgálat Kecskeméti Csoportja 2012. október 1-jén kezdi meg TÁMOP-5.3.3. európai uniós forrású projektjét, amelyben 25 hajléktalan ember lakhatását és foglalkoztatását tűzte ki célul. A projekt 28 hónapjában a gondosan kiválasztott emberek felkészítéseken vesznek részt, gyógynövénytermesztő és kertészeti alapismereteket fognak tanulni. A cél az, hogy a megtanult ismeretekkel, a Szeretetszolgálat által bérmunka jelleggel vállalt gyógynövény-gyűjtésben, illetve csemetefa-nevelésben később szervezetten részt vehessenek. A lakhatás biztosítása mellett ezzel a képesítéssel kertészetekben és magángazdaságokban is tudnak majd munkát vállalni.
Jelenleg elbírálás alatt áll az a Szeretetszolgálat által megpályázott TÁMOP-5.3.2 jelű kiírásra benyújtott pályázat, amely az utcán élő hajléktalan személyek lakhatási megoldásait, illetve foglalkoztatási esélyeit növeli azzal, hogy Kelet-Magyarországon megkeresi a hajléktalan-ellátó intézményeket, és lakhatási, foglalkoztatási modellekről, uniós pályázati lehetőségekről tájékoztatja a szervezeteket. Ez egy közvetett módszertani segítség, a szervezeteken keresztül segítve a gondozottjaik esélyeit.
A hajléktalan emberek foglalkoztatásának számos, általános érvényű akadálya között említi a polgármester a kisvállalkozások megszűnését, az építőipar válságos helyzetét, a nagy arányú munkanélküliséget, a fiatal diplomás munkanélküliek magas számát a rendszerben, akik a végzettségükhöz képest alacsonyabb szintű munkákat is elvállalnak, az általános előítéletet a „lakcím nélküli” jelentkezővel szemben, az életkorból (40-50, 50 év felettiek) adódó elhelyezkedési hátrányok meglétét. Mindezen akadályok leküzdése érdekében felhívta a figyelmet a politikai döntéshozók, a vállalkozói szféra képviselői és a közigazgatás szereplői közötti együttműködés fontosságára.
Kecskeméten 2011-ben indult a Városi Támogatási Program, ami egy új támogatási konstrukció az önkormányzat részéről a civil szféra szervezetei számára. A program égisze alatt 2011-ben az önkormányzat 154 millió forintot, 2012-ben pedig 101,5 millió forintot biztosított megpályázható összegként a civil szervezetek számára. A Városi Támogatási Program keretén belül teremt lehetőséget az önkormányzat szociális programok támogatására is (2012-ben 4 millió forint keretösszeggel), így azon civil szervezetek programjainak finanszírozására is lehetőség van évről évre, akik hajléktalan személyek foglalkoztatásának javítására indítanának kezdeményezéseket. Ilyen civil kezdeményezés azonban az önkormányzathoz eddig nem érkezett.
Nyíregyháza MJ Város polgármesterének tájékoztatása szerint a város nem rendelkezik a hajléktalan személyek foglalkoztatását célzó programmal, a hajléktalan személyek ellátását ellátási szerződés keretében a Periféria Egyesület (utcai szociális munka) és a Magyarországi Evangélikus Egyház fenntartásában működő Oltalom Szeretetszolgálat biztosítja.
A Periféria Egyesület szakmai vezetőjének tájékoztatása szerint működési területükön a hajléktalan emberek foglalkoztatása csak erre a célra, alkalomszerűen kiírt és elnyert pályázatok útján valósul meg. A szervezet által megvalósított hajléktalanok foglalkoztatására irányuló programok:
1. Biztos Munka program 2008. évben (támogató: Hajléktalanokért Közalapítvány)
A programba 2 hajléktalan személyt tudtak bevonni, célja volt az érintettek támogatása 6 hónapon át; a hajléktalan személyeket foglalkoztató munkaadók által, a munkavállaló után fizetendő járulékok összegének 6 hónapig tartó átvállalása; munkába állási támogatás nyújtása a hajléktalan személy részére. A programot összekapcsolták lakhatás segítésével is.
2. TÁMOP-5.3.3/08/2 Hajléktalan emberek társadalmi és munkaerő-piaci integrációját segítő programok támogatása – „Főbejárat” című projektet a debreceni ReFoMix Nonprofit Közhasznú Kft-vel konzorciumi partnerségben valósították meg, 2010. május 1. és 2012. április 29. között. A projekt az Európai Szociális Alap társfinanszírozásával, az Európai Unió támogatásával 55.055.850 forintból valósult meg. A projekt keretében Nyíregyházáról 5 ügyfél vett részt munkaerő-piaci esélyeket, lakhatás megszerzését, megtartását segítő csoportfoglalkozásokon. Emellett hárman OKJ-s bizonyítványt szereztek takarító, takarítógép-kezelő, parkgondozó szakmákban. A végzettség megszerzését követően közülük 2 fő közfoglalkoztatásba került, ahol a parkgondozó tanfolyamon megszerzett tudását a gyakorlatban is hasznosíthatta, 2 ügyfél pedig a megszerzett takarító végzettséggel helyezkedett el. A programban a részt vevő ügyfelek támogatott lakhatásban is részesültek.
A hajléktalan emberek munkaerő-piacra való bekapcsolódását az egyesület tapasztalatai szerint az alábbi tényezők nehezítik:
·	lakhatás hiánya, vagy annak bizonytalan volta: emiatt a hajléktalan emberek foglalkoztatásának segítésére irányuló programokban szükséges lakhatási elem is. Az előbbiekben említett, már megvalósított TÁMOP-5.3.3 projektben is együtt, párhuzamosan volt jelen a lakhatási és munkaerő-piaci elem, jó tapasztalatokat eredményezve.
·	munkáltatók „érdektelensége”: a fentebb említett, az egyesület által megvalósított projektek tapasztalata, hogy a munkáltatók nem érdekeltek abban, hogy hajléktalan embereket foglalkoztassanak. Ebben vélhetően szerepe van az előítéleteknek, illetve annak, hogy a munkáltatók a kevésbé problémás munkavállalók alkalmazását részesítik előnyben. A munkáltatókat bér- és járuléktámogatással lehetne érdekeltté tenni, hasonlóan más csoportok (pl. fogyatékkal élő személyek) foglalkoztatásához. A programok megvalósítása során azonban problémát jelentett ezeknek a lehetséges munkaadóknak a megtalálása, felkutatása.
·	hajléktalan életmódból adódó hátrányok, képességek, készségek „leépülése” (lakhatással járó kiadások ismerete, életvezetés, pénzbeosztás, hivatalos ügyek intézése, időpontban megjelenni, stb.). Mindezek miatt ezekbe a projektekbe szükséges hosszabb előkészítő időszakot beépíteni, amelyben az említett területeket erre irányuló foglalkozásokkal, tréninggel lehet és szükséges fejleszteni. Sok esetben a hajléktalan embernél már annyira hiányoznak ezek a készségek, képességek, hogy szinte újra kell tanulni. Ezek hiányában sem a lakhatásra, sem a munkaerő-piacra nem áll készen a személy, viszont birtokukban a társadalmi integráció sikeres lehet. Az egyéni szükségletekre reagáló projektekre lenne szükség.
Jelenleg foglalkoztatási célú programjuk nincs folyamatban, kedvezményeket nem tudnak kínálni a munkáltatók részére, azok csak más sérülékeny csoportok (p1. fogyatékkal élő személyek) foglalkoztatása esetén vehetők igénybe. Hajléktalan emberek alkalmazására, a fenti lehetőségek egyelőre nem adottak.
Az Oltalom Szeretetszolgálat intézményvezetőjének meglátása szerint a hajléktalan személyek foglalkoztatásához védett munkahelyek biztosítására lenne szükség. A kimondottan hajléktalan személyek foglalkoztatását segítő – vagy azt magában foglaló – programok száma csekély, másrészt pedig olyan feltételrendszert támasztanak a pályázat kiírói, amely megfelel ugyan a hazai és uniós törvényeknek, irányelveknek, de szinte teljes mértékben figyelmen kívül hagyja a hajléktalan célcsoport sajátos szociális és mentálhigiénés jellemzőit, szükségleteit. Ez azt eredményezi, hogy a hajléktalanok csak egy nagyon kis része tud részt venni az ilyen programokban, ugyanakkor a program megvalósítása állandó és súlyos adminisztrációs és gazdasági-számviteli kihívások, terhek elé állítja a megvalósító szervezeteket. A Szeretetszolgálat 2010 szeptembere és 2012 áprilisa között valósította meg a Komplex Segítség az önálló élet kezdéséhez nevet viselő, uniós finanszírozású TÁMOP projektjét, amely három programelemre (képzés, lakhatási támogatás, foglalkoztatás) épülve segítette összesen 35 hajléktalan személy társadalmi reintegrációját. 
A hajléktalan személyek között az Oltalom Szeretetszolgálat szükséglet-felmérést végzett annak érdekében, hogy megállapítsa, milyen munkára alkalmasak és milyen munkát végeznének szívesen a megkérdezettek. A felmérés szerint Nyíregyházán a hajléktalanok számára a parkgondozó munka a legelfogadhatóbb. Ennek hátterében a hajléktalan személyek egy jelentős részének sajátos jellemzői állnak, mint például: rosszul tűrik a bezártságot, a monotonitást, és szocializációs problémáik miatt nem tudnak megmaradni huzamosabb ideig egy adott munkaközösségben.
A megvalósított program foglalkoztatási szakaszában a Nyíregyházi Városüzemeltető és Vagyonkezelő Nonprofit Kft. vállalta a programban részt vevő hajléktalanok foglalkoztatását, összesen négy hónapig, melyből két hónapot az uniós pályázat finanszírozott, két hónapot pedig maga a foglalkoztató szervezet. A városüzemeltetés korábban is és a program után is alkalmazott már hajléktalan személyeket, közfoglalkoztatás keretében tudnak munkalehetőséget nyújtani a hajléktalan személyeknek, azonban ez időszakos és rövid időtartamú jellege miatt nem jelent hosszú távú megoldást sem egyéni, sem pedig társadalmi szinten.
A programban a résztvevő hajléktalan személyek napi hat órában dolgoztak. A tapasztalatok szerint a hajléktalan emberek szinte mindegyikét a rendszeres jövedelem és az ebből fakadó, önálló lakhatás elérésének lehetősége motiválja leginkább a munkavégzésre. Sok esetben hiányoznak azonban más motivációs erők is, mint például környezetének elismerése vagy az önbecsülés, mivel sok hajléktalan személy sem gyermekkorából, sem pedig felnőtt korából nem, vagy csak alig rendelkezik ilyen élményekkel.
A munkához való hozzáállás eltérő. Azon személyek, akik a társadalom magasabb fokáról morzsolódtak le, vagyis van munkatapasztalatuk, megbízhatóbbak, mint azok a személyek, akiknek a szocializációs közegében alig volt dolgozó személy, vagy életük során nem dolgoztak huzamosabb ideig. A szociális munka ennél a kérdésnél lényeges: a munkahelyen való megjelenés sokszor a mentor, szociális munkás folyamatos odafigyelésének és az állandó kapcsolatnak köszönhető.
A lemorzsolódás leggyakrabb okai a rossz szocializáció, illetve a tapasztalat hiánya. A hajléktalan személyek foglalkoztatásával kapcsolatban az egyik legfontosabb tapasztalat az, hogy a rossz szocializáció miatt foglalkoztatásuk során sokkal kockázatosabb nagyobb csoportokba beosztani őket munkavégzésre, mivel így megszaporodnak azok a konfliktushelyzetek, amelyeket az otthonról vagy gyermekvédelmi intézetből hozott rossz mintákkal nem tudnak feloldani. Sokkal kisebb a konfliktushelyzetek kialakulásának lehetősége kis létszámú csoportokban.
A tapasztalat hiánya fakadhat gyakori alkalmi munkavégzésből, vagy teljes dologtalanságból, azaz aki egyáltalán nem dolgozott életében, nincs hozzászokva és rosszul tűri a 6-8 órás munkaidőt (ami a nyílt munkaerő-piacon minimum elvárás). Sokszor ez jelenti a munkaviszony megszűnésének okát, ami pedig a hajléktalan munkavállalókkal szembeni előítéletet és negatív diszkriminációt fokozza. Többek között ez az oka annak, hogy a nyílt munkaerő-piacra való integrálást meg kell előznie egy hosszabb, védett munkahelyi időszaknak, mert a hajléktalan személyek túlnyomó részének egyedül ez jelenti a felzárkózást és a hosszútávra szóló segítséget. A lemorzsolódást nagyban csökkentheti a szociális munka, egy mentor folyamatos segítsége és támogatása.
Szezonális és folyamatos munkára is felvehetők a hajléktalan személyek, azonban a folyamatos munkavégzéssel kapcsolatban az a tapasztalat, hogy körülbelül két-három havonta olyan mértékben csökken a motivációjuk és a munkavégzéssel szemben tanúsított fegyelmük, hogy ilyen időközönként egy hét távollét után tudnak újra megfelelően teljesíteni a munkahelyen. Ehhez azonban a hazai munkatörvények túlságosan rugalmatlanok.
A megvalósított TÁMOP programban az Oltalom Szeretetszolgálat vállalta az utánkövetést, melyet mentorok végeztek. Ennek az intenzitása azonban fokozatosan csökken, ahogy az illetőnek sikerül megkapaszkodnia a nyílt munkaerő-piacon.
Az intézményvezető a hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző lehetőségekről, illetve a munkaadók által e téren igénybe vehető kedvezményekről nem tud. A megváltozott munkaképesség státusz nem vonatkozik a hajléktalan személyekre, valamint nincs tudomása olyan civil szervezetek által indított kezdeményezésekről sem, melyeket a város is támogat. A városi önkormányzat néhány pályázat kapcsán együttműködési megállapodást köt a megvalósító civil vagy egyházi fenntartású intézményekkel, szervezetekkel.
Pécs MJ Város polgármestere arról tájékoztatott, hogy a település rendelkezik a hajléktalanok foglalkoztatását célzó, elősegítő programmal. A hajléktalanok foglalkoztatását – ellátási szerződés keretében – a TÁMASZ Alapítvány szervezi pályázati forrásokból, illetve a közmunka-programokban hajléktalanok is részt vesznek. Gyakran vállalnak önkéntes munkát is a város fenntartásában működő intézmények környezetének tisztántartásában, szemétgyűjtésben. A „vörösiszap katasztrófa” idején több önkéntes hajléktalan segített a veszélyek elhárításában.
Jellemző, hogy a „bevont személyek” a számukra kijelölt, többnyire 1-6 hónap időtartamban megbízható munkát végeztek, a lemorzsolódás csekély volt. Ez köszönhető annak is, hogy az Alapítvány munkatársai folyamatos felügyeletet, segítséget biztosítottak számukra.
Egy lezárt TÁMOP-5.3.3-as programban lakhatási feltételek biztosításával sikerült elhelyezni hajléktalanokat külső munkaerő-piacon, változó munkakörökben. Az elhelyezkedés aránya csak 12%. Az utánkövetés hiányában nincsenek információk a 60 napon túli foglalkoztatásukról. Az alacsony arány oka az, hogy a programban nem lehetett munkabéreket fizetni, csak képzési támogatást, ezért nagy lemorzsolódással kellett számolni.
A polgármester álláspontja szerint a fő motiváló erő a tervezhető, biztos és rendszeres jövedelem, valamint a megbízható munkáltató.
A kötelező munka-alkalmassági vizsgálat minden foglalkoztatási típus esetében megtörténik, az Alapítvány esetében saját foglalkozás-egészségügyi orvosuk ad igazolást, a vizsgálatot az Alapítvány fizeti. Ha az önkormányzat közfoglalkoztatás keretében biztosítja a hajléktalan személyek foglalkoztatását, abban az esetben az önkormányzat küldi el foglalkozás-egészségügyi vizsgálatra, melynek költségeit a Baranya Megyei Munkaügyi Központ viseli. A foglalkoztatási idő változó: napi 4-6-8 óra.
A hajléktalan személyek a tapasztalatok szerint megjelennek a munkavégzésen, különösen, ha szociális segítő is dolgozik a „programban”. A képzési programokban lehet akár 80%-os is a lemorzsolódás, de a valós munkavégzéskor elenyésző, ha megbízható a munkáltató.
Az utógondozás, utánkövetés nem megoldott. Visszajelzés sok esetben indirekt módon csak az ellátórendszerből érkezik, ha a munkavállaló visszakerül az ellátásba. A polgármesternek nincs tudomása a munkaadók által e téren igénybe vehető kedvezményekről.
Szeged MJ Város polgármestere a kérdéseimre történő válaszadáshoz megkereste a Csongrád Megyei Kormányhivatal Munkaügyi Központját, a Szegedi Környezetgazdálkodási Nonprofit Kft-t, valamint a hajléktalan-ellátórendszer jelentősebb, foglalkoztatási kérdésekben is érintett civil szervezeteit: Talentum Alapítvány az Önkéntesség Támogatásáért, Munka Világa Közhasznú Egyesület, Szegedi Ifjúsági Információs és Tanácsadó Iroda Kulturális és Mentálhigiénés Egyesület, Szegedi Katolikus Egyetemi Lelkészség, Cigányok Esélyegyenlőségéért Egyesület, Ágota Alapítvány – Állami Gondoskodásban Élő és Veszélyeztetett Fiatalok Támogatásáért Alapítvány, Szeged-Csanádi Egyházmegyei Karitász, valamint a „KIÚT” Szenvedélybetegek Gyógyulásáért Közhasznú Alapítvány.
Az önkormányzat feladat-ellátási szerződés keretében tesz eleget kötelezettségének, a hajléktalan személyek éjjeli menedékhelyét és átmeneti szállását a Szegedi Kistérség Többcélú Társulása Egyesített Szociális Intézmény és a Magyar Máltai Szeretetszolgálat Gondviselés Háza Hajléktalanellátó Központ folyamatosan működteti. 
A Máltai Szeretetszolgálatnál dolgozó utcai szociális munkások általános tapasztalata az, hogy klienseik általában a legalapvetőbb jogosultságaikat sem ismerik, így ezek feltárása és lehetőség szerinti érvényesítése kiemelt jelentőségű a munkájukban. Ennek során elsődleges, hogy bizalmi légkört alakítsanak ki a hajléktalan személyekkel, amennyiben az jelzi feléjük együttműködési szándékát. Esetükben kiemelt fontossággal kezelik a hivatalos ügyeik intézésében való közreműködést, valamint a segítségnyújtást az álláskereséshez, elhelyezkedéshez. Ezen segítő munka a rejtőzködő életmódjából kilépni még csekély mértékben sem akaró kliens esetében nem vezet eredményre, az egyéni esetkezelést nem lehet „rájuk erőltetni”, náluk a folyamatos figyelemmel kísérés, illetve az akut veszélyek elhárítása a feladat.
Klienseik száma 2011-ben 47 fő volt, akiknek nagy része általános iskolai végzettségű, néhányan rendelkeznek szakmával. Hajléktalanságuk leggyakoribb okai: válás, munkahely elvesztése, börtönből való szabadulás, eladósodás, gyermekvédelemből való kikerülés, lakásmaffia.
A hajléktalan személyek kötelező orvosi-alkalmassági vizsgálatának finanszírozásával és közfoglalkoztatásának szervezésével, tervezésével kapcsolatos feladatokat a Csongrád Megyei Kormányhivatal Munkaügyi Központja látja el.
Szegeden a Környezetgazdálkodási Nonprofit Kft. vesz részt a hajléktalan személyek közfoglalkoztatásának biztosításában. Tájékoztatásuk szerint szervezetüknél 3 fő hajléktalan személy dolgozik parkgondozóként, akik közül 2 fő már korábban is dolgozott náluk közcélú vagy közhasznú foglalkoztatásban, munkájukkal maximálisan elégedettek. 2012-ben 140 fő közfoglalkoztatott munkavállalóból 14 fő lakcím nélküli személyt foglalkoztattak, akik közül 3 fő munkaviszonyát szüntették meg rendkívüli felmondással, 2 személyét ittasság miatt.
A hajléktalan személyek munkába állását nehezítő körülményekként a polgármester az alábbiakat emelte ki:
·	az infrastrukturális háttér hiánya, amely nehezíti az álláshirdetésekről való informálódást
·	lakcímhiány, amely már a munkába állást megelőzően „megbélyegzi” őket, nem kapja meg leveleit, egyéb hivatalos papírjait,
·	anyagi nehézségek, azaz a munkába való eljutás, a hivatalos iratok beszerzésének megoldatlansága, az első fizetésig tartó időszak átvészelése,
·	kiégettség, motiváció hiánya,
·	alkoholizmus, egyéb függőségek.
Fentiekben említett nehézségekre megoldást jelenthet:
·	munkalehetőségeket tartalmazó ingyenes hirdetőújságok szórása,
·	ingyenes internet elérési lehetőség a hajléktalan személyek által hozzáférhető helyeken,
·	lakhatási lehetőségük megoldása érdekében ún. hajléktalan rehabilitációs lakások kialakítása, ahová bejelentkezhetnek, hivatalos irataikat átvehetik, tisztálkodhatnak stb.,
·	munkabér-előleg, utazási bérlet biztosítása az első fizetésig,
·	munkahelyteremtés,
·	képzések, továbbképzések, átképzések.
Az önkormányzat által megkeresett civil szervezetek munkájuk során kapcsolatba kerülnek ugyan hajléktalan személyekkel (pl. teajáratot működtetnek), azonban foglalkoztatásukat célzó, segítő programmal nem rendelkeznek. Tapasztalataik szerint sajnos egyre több fiatal válik hajléktalanná a munkalehetőségek hiánya miatt. A több éve ebbe a célcsoportba tartozó személyek esetében a teljes motiválatlanság, a munkával járó kötöttségektől való félelem megdöbbentő. Néhányan azonban, akik szívesen emlékeznek korábbi, munkában eltöltött éveikre, tisztességes fizetéssel és a régebbi szakmájukkal rokon munkával jól motiválhatóak lennének. Tekintettel arra, hogy életüket az utcán töltik, ehhez kapcsolódó munkalehetőséget, mint például a forgalomszámlálást el tudnák képzelni.
Szolnok MJ Város önkormányzata nem rendelkezik a hajléktalanok foglalkoztatását célzó programmal, a hajléktalanok komplex ellátásának része a reintegráció, melynek egyik alkotóeleme a foglalkoztatás segítése, a munkaerőpiacra történő visszavezetés és a munkahely megtartásának segítése.
A város Szociális Szolgáltatástervezési Koncepciója kiemelt feladatként határozza meg a hajléktalanok foglalkoztatásának elősegítését. A Koncepció szellemében a Szolnoki Kistérség Többcélú Társulása Humán Szolgáltató Központja (SZKTT HSZK) – mint a hajléktalanok szociális alapszolgáltatását és szakellátását biztosító intézmény – 2010-2012 júliusa között 4 pályázat keretében végezte a hátrányos helyzetű társadalmi rétegek munkaerő piaci képzését és foglalkoztatását. Ezen programokba 32 hajléktalan személyt vontak be, és 12 fő foglalkoztatása valósult meg a munkaerő piacon.
A foglalkoztatás első 8 hónapjában e hajléktalanokat az intézmény által működtetett kiléptető házban helyezték el, mely a lakhatás biztosításán túl mentális segítést is nyújtott.
A település önkormányzata jelenleg nem működtet a hajléktalanok foglalkoztatását ösztönző támogatási rendszert, a városban a hátrányos helyzetű és tartós munkanélküliek foglalkoztatását (köztük a hajléktalanok foglalkoztatását is) ösztönző/segítő állami támogatások a munkaügyi szolgálatokon keresztül igényelhetőek. A polgármesternek olyan civil szervezet tevékenységéről sincs tudomása, amely a hajléktalanok foglalkoztatását segítő programot működtetne. Jelenleg ezen a területen a SZKTT HSZK hajléktalan segítő részlege végez magas szintű szakmai munkát.
A SZKTT HSZK 18 település számára biztosít ellátásokat, 1992-es megalakulása óta valósít meg foglalkoztatási programokat. Az intézmény 2000 novemberében indította el a „Hajléktalan emberek foglalkoztatását elősegítő komplex modellkísérleti program”-ot, mely a két nagyméretű társadalmi probléma (hajléktalanság és munkanélküliség) egyidejű megoldására törekedett. A program a hajléktalanságból kivezető rendszer két alap pillérét: a foglalkoztatást és a lakáshoz, illetve a biztos lakhatáshoz jutást egyszerre célozta meg. Az ügyfelek egyéni és csoportos segítése, az aktuális állapotuknak megfelelő szolgáltatások megszervezése mellett, egy Kiléptető Házat is kialakított, mely elsősorban a programban eredményesen résztvevő, munkahellyel, munkavégzésből származó jövedelemmel rendelkező, az átmeneti szállón vagy az éjjeli menedékhelyen lakó személyek számára kívánt továbblépési lehetőséget biztosítani, egyúttal – a folyamatos segítő kapcsolat keretében – a további rehabilitációs folyamatot erősíteni. A komplex program jelentősége abban nyilvánult meg, hogy egy megtervezett folyamaton keresztül sikerült eredményeket elérni a változtatásra motivált ügyfelekkel. Az állapotjavításnak nagy szerepe volt abban, hogy mérséklődtek az elhelyezkedési nehézségek, így a kliensek – addigi helyzetükhöz képest – nagyobb eséllyel indulhattak képzésekre, jelentkezhettek a munkaerő-piacon. Újra igazolódott, hogy egy területen történő beavatkozás, újabb változásokat generál (pl.: deviáns viselkedés csökkenése, növekvő igényszint, társas-családi kapcsolatok rendezése) s mindez a társadalmi visszailleszkedést szolgálja.

Egyéb pályázatok:
1. ROP-3.2.2: „A szolnoki Humán Szolgáltató Központ non-profit foglalkoztatási terveinek megvalósítása, munkaerő-piaci rehabilitáció, hosszú távú foglalkoztatás megteremtése a harmadik szektorban” (2005 – 2007), című projekt keretében az intézmény 32 tartós munkanélküli, illetve megváltozott munkaképességű személy képzését, valamint 26 fő foglalkoztatását biztosította és a szükséges eszközök, gépek beszerzésével megteremtette a hosszú távú foglalkoztatás lehetőségét is (varroda, kiadványszerkesztő műhely). A projektben 12 fő roma, 13 fő hajléktalan, illetve 7 fő pszichiátriai és szenvedélybeteg személy vett részt, mindegyikük tartós munkanélküliként.
A programban résztvevő személyek szükségleteiknek, képességeiknek és lehetőségeiknek megfelelően 3 típusú képzési, majd foglalkoztatási programban vehettek részt. Az OKJ-s, valamint betanító képzések intenzív formában, 5-11 hónap alatt zajlottak le, melyet 12-16 hónapos foglalkoztatási program követett. A programban egyéb szolgáltatások is szerepeltek, így például a Humán Szolgáltató Központ szakemberei egyéni támogató, tanácsadó, családsegítő programokkal, valamint csoportos foglalkozások, tréningek szervezésével nyújtottak segítséget a résztvevők szociális, mentálhigiénés, valamint egyéb problémáik kezeléséhez, a programban való sikeres részvétel eléréséhez.
2. HEFOP-4.2 „Prizma út” – Nappali Centrum – Hajléktalanok és potenciális hajléktalanok nappali szolgáltatásainak továbbfejlesztése, infrastrukturális feltételeinek megteremtése, a célcsoport munkaerő piaci és társadalmi integrációjának elősegítése érdekében” c. projektben Nappali Centrumot hoztak létre. A közel 1000 m²-es intézményben képző és foglalkoztató termeket, műhelyt és egyéb helyiségeket alakítottak ki.
3. HEFOP-2.2.2 „A társadalmi befogadás elősegítése a szociális területen dolgozó szakemberek képzésével és a szociális és munkaügyi szolgáltatások együttműködési modelljének kidolgozásával” INTER-AKTÍV 2007. című projektben konzorciumi partnerként vett részt az intézmény az Észak-alföldi Regionális Munkaügyi Központ főpályázó pályázatában. A projekt keretében 500 fő hátrányos helyzetű aktív korú nem foglalkoztatott személlyel történt kapcsolat-és adatfelvétel, közülük 100 fő számára egyéni fejlesztési stratégiát dolgoztak ki és valósítottak meg, amelynek következtében a projektben résztvevők munkaerő-piaci esélyei nagymértékben javultak. 
4. HEFOP-2.2.1 „Szociális területen, gyermekvédelemben dolgozó szakemberek humán erőforrás fejlesztése, a hátrányos helyzetű csoportok munkaerő piaci és társadalmi beilleszkedésének elősegítése érdekében” – „Prizma” képzési projekt eredményei: szociális területen, valamint a gyermekvédelemben dolgozó szakemberek és önkéntesek ismereteinek bővítését, készségfejlesztését célzó tananyag kidolgozása, 283 órás képzés megvalósítása 72 fő részvételével.
5. TÁMOP-5.3.3. Hajléktalan emberek társadalmi és munkaerő-piaci integrációját segítő programok támogatása – Pillér. A 2010. március 1. – 2012. február 29. között megvalósított program célja 25 hajléktalan személy munkaerő-piaci reintegrációja, életminőségének javítása, foglalkoztatási, lakhatási, szociális, mentális, egzisztenciális problémáinak kezelése, egyéni fejlesztési terv alapján kidolgozott speciális egyéni/csoportos fejlesztő-támogató szolgáltatások biztosításával, mellyel munkába állásuk feltételei, az elért eredmények megtartásának képessége javul. A 25 résztvevő közül 19 fő szerzett fűszernövény termesztő, varrómunkás, kerti munkás vagy csatornatisztító OKJ-s bizonyítványt, 11 fő sikeresen el is helyezkedett, és minden résztvevő anyagi támogatást is kapott lakhatásának biztosításához.
A két éves program néhány eredménye:
·	A szolgáltatások komplex jelenléte lehetővé tette, hogy a résztvevők egy adott időben éljenek minden lehetőséggel, ugyanakkor a szolgáltatások differenciált, szükségletalapú igénybevétele teret adott az egyéni sajátosságok érvényesülésének.
·	A résztvevők általános készségei, képességei fejlődtek, így a sikeres alkalmazkodási esélyei is növekedtek.
·	A résztvevők támogató háttérkapcsolata kiszélesedett, problémáikat időben felismerve, a megismert szakemberekhez tudnak a későbbiekben fordulni, mellyel megelőzhető a súlyosabb, nehezen kezelhető problémák kialakulása.
·	A képzésben résztvevők nemcsak konkrét eredményeket értek el azzal, hogy bizonyítványt, szakképesítést szereztek, hanem azt is megtapasztalták, hogy képesek tanulni, fejlődni, és ebben örömüket lelhetik.
·	Akik elhelyezkedtek, munkát találtak, képesek lettek újraszervezni életmódjukat pszichés, és gyakorlati szempontból egyaránt.

Fél évvel a program után az alábbi táblázatban követhető nyomon a résztvevők életének alakulása:
Jövedelem / Lakhatási megoldás	Albérlet	Önkormányzati
bérlakás	Család, saját lakás	Hajléktalan ellátó intézmény	Szívességi
lakáshasználó	Utca	Nincs  
információ	 	
				HSZK	Más város					
				Éjjeli menedékhely	Átmeneti
 szálló						
Munkabér	Nyílt munkaerőpiac	3	1	1	 	 	 	 	 	 	10	5	
	Szociális foglalkoztatás	1	 	 	 	 	 	 	 	 		1	
	Közcélú munka	3	 	 	 	 	 	 	1	 		4	
Foglalkoztatást helyettesítő támogatás	Önkéntes munkát végez	1	 	 	 	 	 	 	 	 	8	1	
	Rendszeres, nem bejelentett munkát végez	1	 	 	 	 	1	 	 	 		2	
	 	1	 	 	2	1	1	 	 	 		5	
Rendszeres szociális segély	Iskolába jár	 	 	 	 	1	 	 	 	 	1	1	
Rokkantsági ellátás	1	 	1	 	 	 	 	 	 	2	2	
Nincs jövedelme	 	 	 	1	 	 	1	1	1	4	4	
Összesen	11	1	2	3	2	2	1	2	1	25	 	

Az SZKTT HSZK az uniós pályázatokon kívül rendszeresen pályázik a Hajléktalanokért Közalapítványhoz a jogszabályokban szereplő szolgáltatásokat kiegészítő programokra.
A kapott tájékoztatás szerint 2012. január 1-jétől augusztus 31-ig, 318 fő kért valamilyen szintű segítséget az intézmény Nappali Centrumában működő nappali melegedőben. A 318 főből a 8 hónap alatt 40 fő rendelkezett/rendelkezik hosszabb-rövidebb ideig munkajövedelemmel. Közülük 21 fő közfoglalkoztatásban, 1 fő szociális foglalkoztatásban (az intézménynél) dolgozott, 18 fő a nyílt munkaerő-piacon helyezkedett el. Tapasztalataik azt mutatják, hogy akik munkaerő-kölcsönző irodákon keresztül helyezkednek el, azok szerződése rövidebb idejű, illetve sok esetben – a munkavállalón kívül álló okból – egyik napról a másikra megszűnhet. 
A megjelent ügyfelek közül – elmondásuk alapján – 38 fő rendszeresen végez valamilyen alkalmi munkát (egyesek jövedelem kiegészítés, mások a napi létfenntartásuk érdekében). Az alkalmi munkavállalók aránya azzal magyarázható, hogy a hajléktalan emberek között sokan vannak olyanok, akik aktuális élethelyzetük, szociális körülményeik, egészségi állapotuk, munkaerő-piaci pozíciójuk vagy más ok miatt nem is alkalmasak arra, hogy rendszeres munkát végezzenek.
A rendszeres munkavégzést gátló tényezők közé tartozik a lakhatási helyzet megoldatlansága, bizonytalansága, pihenés esetlegessége; a sokszor hosszú évek óta tartó munkaerő-piaci távollét, illetve a hajléktalan életmóddal együtt járó bizonytalanság, melynek következtében sokan nem képesek strukturálni idejüket, megfelelni a munkavállalással kapcsolatos követelményeknek. 
A hajléktalanok által reálisan betölthető, képzettségüknek, ismereteiknek megfelelő munkakörök jelentős része az alkalmi munkák piacán van. Az alkalmi munkavégzéssel járó elvárások könnyebben teljesíthetők a hajléktalan emberek számára: az ilyen típusú foglalkoztatás időbeli keretei és egyéb feltételei jobban illeszkednek a hajléktalan emberek életmódjához. Törekedni kell az alkalmi munkák piacán tevékenykedőket a rendszeres munka piacára átsegíteni, ez azonban csak egy hosszabb idejű reszocializáció eredménye lehet. Az alkalmi munkát végzők körében sokan vannak olyanok, akik megfelelő támogatással, segítséggel alkalmassá tehetők a rendszeres munkavégzésre, és átsegíthetők a rendszeres munkák piacára. Esetükben fontos feladat, a rendszeres munkavállalás útjában álló akadályok feltérképezése, kezelése, elhárítása.
Vannak azonban olyan hajléktalan álláskeresők, munkavállalók is, akik nagy valószínűséggel soha nem lesznek képesek arra, hogy rendszeres munkát végezzenek. Számukra az alkalmi munkák piaca biztosítja a munkaerő-piaci részvételt, az aktivitást. Az alkalmi munkák piaca rajtuk kívül fontos terepe lehet azoknak is, akik valamilyen egyéb jövedelemből – segélyből, tb-ellátásból, kéregetésből, gyűjtögetésből élnek.
Az összes megjelent ügyfél közül 72 fő (a megjelentek 22,6%-a) próbálja meg munkából/munkajövedelemből fenntartani önmagát, 73 fő semmilyen jövedelemmel, ellátással nem rendelkezett ebben az évben, így az ő alapvető szükségleteik kielégítése (étkezés, szállás, tisztálkodás, stb.) szinte teljes mértékben a szolgálatra hárul. Ennek ismeretében a szociális munkások nagy hangsúlyt fektetnek az ügyfelek kapcsolatrendszerének feltérképezésére, hiszen ezeknek a kapcsolatoknak az újraépítése jelentősen befolyásolhatja a klienseink életminőségét, lakhatáshoz, munkához jutását.
A hajléktalanok talán legtovább a munka értékét becsülik. Ha már rendszeres munkára nem képesek, akkor az alkalmi munkát keresik, ám másra nincs is esélyük. Ahhoz, hogy egy munkahelyre rendszeresen be tudjanak járni, kell egy biztos háttér, ahonnan be lehet menni dolgozni és ahová haza lehet térni, erre pedig hosszú távon a hajléktalan szállások nem alkalmasak. A szolgálat 2012. március 1-jén indított „Vissza az utcáról” programjának célja az utcán élő hajléktalan emberek számának csökkentése volt. Pozitív hozadéka volt, hogy a 15 bevont ügyfél közül szeptember hónaptól már célként fogalmazható meg 4 főnél a munkahely megtartás, 2 fő esetében a munkába állás, illetve 2 fő esetében a 30 nap önkéntes munka.
A szociális munkások szerint a jövőben a különböző jövedelmekhez jutás lehetőségei erősen lecsökkennek, sőt több kliens mindennapi megélhetése is veszélybe kerülhet, hiszen 2011 szeptemberétől a foglalkoztatást helyettesítő támogatásra való jogosultságot évente felül kell vizsgálni és sok ügyfél mentális állapotából, illetve életmódjából adódóan nehezen teljesíti a megtartáshoz való feltételeket. 
A szolgálat több kliense nem vette komolyan a törvénymódosításokat, ennek következtében az önkormányzat megszüntette havi járandóságukat. A jövedelmek csökkenésével, valamint a nyugdíjszerű ellátások szigorított felülvizsgálatával és ennek következtében gyakori megszűnésével, a szociális munkások szerint fennáll a veszélye az ügyfelek további marginalizálódásának, kiszolgáltatott helyzetükből adódóan áldozattá válásuknak. A megjelent ügyfelek közül 15 fő veszítette el ebben az időszakban a jövedelmét, akik közül 11 fő azért, mert nem teljesítette a kötelező együttműködés egyik elemét (minimum 30 nap munka, akár önkéntesen).4
Napjainkban egyre nagyobb hangsúlyt kell fektetni a lelki egészség védelmére, a probléma kialakulásának megelőzésére, illetve a már meglévő probléma, konfliktus minél hatékonyabb kezelésére. Fontos olyan technikák, módszerek alkalmazása, melyek az ügyfelek meglévő képességeit, készségeit hívják elő, mert ezekre lehet az új ismereteket, tudásokat „építeni”. Jelentős javulásra azonban csak abban az esetben lehet számítani, ha az ügyfél mentálisan motivált, támogatott.
Az intézménynél nagy hangsúlyt fektetnek a csoport-foglalkozásokra, mentálhigiénés tevékenységekre (csoportos megbeszélések, önismereti kérdőívek, konfliktuskezelés, kommunikációs tréningek). Az elmúlt évek során fokozatosan növekedett a foglalkozásokra jelentkezők száma, napjainkban már igénylik az ügyfelek az ilyen jellegű összejöveteleket. A megjelent kliensek igényeire építve, évente megszervezik a „Munkanélküliek reszocializációs intenzív tréningjét”, melynek célja a hajléktalan ügyfelek visszaintegrálása a munka világába.
A Hajléktalan-segítő Szolgálat nagyon jó kapcsolatot alakított ki a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Önkéntes Centrummal, melynek köszönhetően az oda irányított, vagy kísért ügyfelek munkába állítására különösen odafigyelnek. Több esetben kérték ki a szolgálat szociális munkásainak véleményét azzal kapcsolatban, hogy egy-egy munkára mennyire alkalmasak ügyfeleik, illetve ki dolgozhatnak együtt egy munkahelyen.

1.3. A Munkaügyi Központok válaszai
Már a budapesti helyzetet feltáró eljárásom során is nyilvánvalóvá vált a munkaügyi központok közvetítői szerepének jelentősége, ezért az egész országra kiterjedő vizsgálatban, az alábbi kérdések megválaszolását kérve, az illetékes helyi, területi munkaügyi központokat is megkerestem.
1.	Van-e a településen, a megyében, illetve a régióban olyan kijelölt munkaügyi kirendeltség, amelyet kifejezetten a hajléktalan emberek munkavállalásával kapcsolatos ügyintézés segítése céljából hoztak létre, illetve ilyen feladatot lát el?
2.	A munkaügyi központ számára – az álláskeresőként történő regisztráció, vagy az együttműködés során - kiderül-e, hogy az álláskereső hajléktalan, illetve tudomására jut-e a munkaügyi központnak, ha az álláskereső az együttműködés során időközben hajléktalanná válik? Amennyiben igen, milyen módon?
3.	Vannak-e olyan – már hajléktalanná vált – személyek, akik regisztrálják magukat, mint álláskeresők?
4.	A központhoz forduló álláskeresők mekkora hányada hajléktalan személy?
5.	Az álláskereső hajléktalanok mekkora hányada tud sikeresen elhelyezkedni a munkaerőpiacon?
6.	Milyen akadályok nehezítik a munkaerőpiacon történő elhelyezkedésüket? Vannak-e eszközeik (pl: képzési, munkaerő-piaci re-integrációt elősegítő programjaik) ezen akadályok elhárítására?
7.	Vannak-e speciális, kifejezetten a hajléktalanok foglakoztatását célzó helyi programjaik? 
8.	Amennyiben igen, 
·	ezek milyen keretek között, milyen forrásból működnek?
·	a hajléktalan emberek honnan szerezhetnek ezekről tudomást?
·	milyen arányban vesznek részt/morzsolódnak le a munkavégzés során?
·	milyen időtartamban, jellemzően milyen munkára alkalmazzák őket?
·	előzőleg részt kell-e venniük kötelező munka-alkalmassági egészségügyi vizsgálaton, és ha igen, ennek költségeit ki viseli?
·	milyen módon és mértékben része ezeknek a programoknak az érintett hajléktalan személyek utógondozása, utánkövetése?
·	rendelkezésükre állnak-e adatok a programok eredményességéről?
9.	Léteznek-e a hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző lehetőségek, illetve a munkaadók által e téren igénybe vehető kedvezmények?
10.	Készült-e az elmúlt években a hajléktalan emberek munkavállalásával, álláskeresőként történő nyilvántartásával illetve elhelyezkedésükkel kapcsolatos statisztika? (Amennyiben igen, úgy kérem, szíveskedjen válaszához ennek írásbeli dokumentumok is mellékelni.)
11.	A rendelkezésére álló adatok alapján a regisztrált hajléktalan emberek mekkora hányada rendelkezik valamilyen ellátással (pl. még jogosult a munkaügyi központtól valamilyen ellátásra, (bejelentett) alkalmi munkákból él, nyugdíja van, stb.)?
12.	Tudnak-e olyan, civil szervezetek által indított kezdeményezésekről, amelyeket a város is támogat?
13.	A helyi viszonyok tükrében, személyes tapasztalataik alapján milyen javaslata van a hajléktalanok foglakoztatási helyzetének javítása érdekében?

Az egyes kérdésekre adott válaszokat sorrendben az alábbiak szerint összegeztem.
1. Kifejezetten a hajléktalan emberek munkavállalásával kapcsolatos ügyintézés elősegítésére, vagy ilyen feladatok ellátására kijelölt megyei, vagy regionális munkaügyi kirendeltség – a megkérdezett megyei munkaügyi központok tudomása szerint – nincsen, egy kivétellel. A Jász-Nagykun-Szolnok megyei Kormányhivatal Munkaügyi Központjának nyolc kirendeltsége közül a szolnoki kirendeltség, a Humán Szolgáltató Központtal együttműködésben háromhavonta kihelyezett helyszíni ügyfélfogadást tart. Az ügyfélfogadás keretében az álláskeresőként regisztrált hajléktalan személyeknek lehetősége van a munkaügyi központ munkatársaival való találkozásra, a jogszabályok által előírt kötelező együttműködés teljesítésére, továbbá a munkatársak közvetlenül tájékoztathatják az érintetteket az aktuális munkalehetőségekről, képzésekről, ezekhez kapcsolódó egyéb szolgáltatásokról.
A kihelyezett ügyfélfogadás helyszíne a város egyik, a hajléktalanok által jól ismert, könnyen megközelíthető helye, a Nappali Melegedő, ahol a Humán Szolgáltató Központ (HSZK) munkatársaival közösen végzik az ügyfélfogadást. A HSZK munkatársai mentori kapcsolatban állnak a hajléktalan emberekkel, így – természetesen az ügyfél előzetes hozzájárulásával – olyan háttér-információkkal segíthetik az ügyintézést, amely sikeresebbé, hatékonyabbá teheti az ügyfelekkel való együttműködést. 
A háromhavonta megajánlott időponton kívül természetesen bármilyen gyakorisággal felkereshetik a kirendeltséget az ügyfelek, de a tapasztalat azt mutatja, hogy saját környezetükben, ismerős emberek között nagyobb hajlandóságot mutatnak az együttműködésre.
Emellett háromoldalú együttműködési megállapodás született az Újváros Fejlesztési Iroda, a szolnoki munkaügyi kirendeltség és a Humán Szolgáltató Központ között arról, hogy komplex módon kíséreljék meg a városrész több szempontból hátrányos helyzetben lévő lakosainak megsegítését, akik között szórványosan szintén élnek hajléktalanok. A megállapodás alapján havi rendszerességgel a térségben lakó ügyfelek lakhelyükhöz, problémáikhoz közeli helyszínen tudnak találkozni a munkaügyi központ és a HSZK munkatársaival és közvetlenül választ kaphatnak a munkavállalással kapcsolatos kérdéseikre.
2. Az álláskeresőként történő regisztráció, és az azt követő együttműködés során egyértelműen kiderül, hogy az álláskereső hajléktalan, illetve hogy álláskeresés közben hajléktalanná vált.
A hajléktalanság ténye általában az első adatfelvétel során derül ki, mivel a nyilvántartásba-vétel során a személyazonosság igazolásához elkérik a lakcímkártyát is. A „lakcím nélküli” megjegyzést átvezetik a munkaügyi központ nyilvántartásába.
Előfordul az is, hogy levelezési címként a hajléktalan szálló címét adják meg, és ebből derül ki az ügyintéző számára a hajléktalanság.
Az a körülmény, hogy az álláskeresőként regisztrált és lakcímmel rendelkező ügyfél az álláskeresőként való nyilvántartás időtartama alatt válik hajléktalanná, többféleképpen is a munkaügyi központ tudomására juthat.
Elsősorban a személyi adatokban történt változás 15 napon belüli bejelentésének kötelezettsége alapján, de előfordul, hogy valamely hatósági irat kézbesítése az ügyfél címére eredménytelen, majd ezt követően a lakcímnyilvántartó hatóság megkeresése alapján kerül megállapításra a lakcím nélküliség ténye. Az sem egyedülálló eset, hogy más szervektől, például a családsegítő szolgálattól értesülnek arról, hogy az ügyfél hajléktanná vált.
3. Nagy számban előfordul az is, hogy a már hajléktalanná vált személyek regisztrálják magukat álláskeresőként.
Általánosságban az is elmondható, hogy természetesen elsősorban az álláshoz jutás reményében, de azért is regisztráltatják magukat álláskeresőként, mivel az önkormányzatoktól igényelhető foglalkoztatást helyettesítő támogatás és más szociális segélyekben való részesülés feltétele a regisztrált álláskeresés ténye.
4. Az álláskeresőknek megyénként változó hányada hajléktalan személy. A kapott válaszok különbözőek aszerint, hogy százalékosan, vagy szám szerint határozták meg a regisztrált hajléktalan álláskeresők számát, mely adatokat, és a további kérdésekre kapott számszerű adatokat az alábbi táblázatban foglaltam össze.

Megye
neve	Százalékos arány
(az összes álláskeresőhöz képest)	Fő	Elhelyezkedett
(% arány az összes regisztrált hajléktalan álláskeresőhöz képest)	Ellátásban részesülők
(% arány az összes regisztrált hajléktalan álláskeresőhöz képest)	
				MK5	ÖNK6	Nyugdíj, rokkant,
rehab.e.	
Baranya	1-2 %	Nincs adat	10-20%	Nincs adat	Nincs adat	Nincs adat	
Bács-Kiskun	1 % alatti	Nincs adat	30-40% (közfogl)	≈1 %	50 %	Nincs adat	
Borsod-Abaúj-Z.	0,5-0,7 %	350-400	10-20%	Nem jellemző	Nincs adat	Nincs adat	
Csongrád	0,2-0,3 %	500 alatt	Nincs adat	0 %	≈ 5 %	Nincs adat	
Győr-Moson-S.	≈ 5 %	Nincs adat	≈ 5 %	Nincs adat	Nincs adat	Nincs adat	
Hajdú-Bihar 	0,158 %	71 (60 Debrecen)	Nincs adat	0 %	53 %	Nincs adat	
Jász-Nagykun-Sz.	0,1 %	Nincs adat	Nincs adat	≈1 %	jellemzően	néhányan	
Somogy	≈ 3 %	Nincs adat	10-30 %	0 %	20-50 %	20 % alatt	
Szabolcs-Szatmár-B.	Nincs adat	Nincs adat	Nincs adat	≈1 %	Jellemzően	néhányan	
Veszprém	0,44 %	73	48 % ! (35 fő)	0 %	50 %	Nincs adat	

Általánosnak tekinthető az a megállapítás is, hogy mint urbanizációs jelenség a megyeszékhelyeken, illetve nagyobb városokban jelennek meg inkább a hajléktalanok álláskeresőként is. A kisebb városokban, községekben vagy apró falvakban az emberek között még mindig nagyobb az összetartás, és gyakran példamutató az a közösségi összefogás, amelyet egy-egy kilátástalan helyzetbe került embertársuk, közösségük egy-egy tagjának megsegítése során véghezvisznek.
Győr-Moson-Sopron megye becsült adatai a többi megyéhez képest magasnak tűnnek, de a munkaügyi központ kifejtette, hogy az álláskeresőként regisztrált hajléktalanok aránya azért is emelkedett a korábbiakhoz képest, mivel a hajléktalan szállón megjelenők közfoglalkoztatásba történő bevonása olyan hajléktalan személyek regisztrációját is eredményezte, akik korábban nem kerültek a központ látókörébe.
A Hajdú-Bihar megyei központ munkatársai kifejtették, hogy nyilvántartanak olyan álláskeresőket is, akik korábban Budapesten voltak hajléktalan álláskeresőként regisztrálva, majd Hajdú-Bihar megyébe költöztek és ott sikeresen elhelyezkedtek és lakhatáshoz jutottak.
5. A munkaerőpiacon sikeresen elhelyezkedett álláskereső hajléktalanok hányada igen változó. Az elsődleges munkaerőpiacon általában igen csekély hányaduk tud elhelyezkedni. Jellemzően a közfoglalkoztatás keretében jutnak munkához, vagy idényjellegű munkákra szerződnek el, melyekről nincs pontos kimutatás.
6. A hajléktalan személyek munkaerőpiacon történő elhelyezkedésének akadályaiként a már a fővárosi helyzet vizsgálatakor is feltárt probléma komplex jellegét hangsúlyozták a munkaügyi központok munkatársai. Többen megállapították, hogy munkavállalási szempontból elsődlegesen nem a fedél nélküliség ténye jelenti a legnagyobb problémát, hanem a foglalkoztatás szempontjából hátrányos helyzet, mint például szakképzettségbeli hiányosságok, szakmai gyakorlat hiánya, vagy pusztán az életkoruk és nem utolsó sorban a hajléktalan életmódból adódó egészségügyi problémák, szenvedélybetegségek.
Többen rámutattak a motiváció hiányára, amely alapvetően nehezíti meg a munkaügyi központok munkatársainak és a velük együttműködő civil szervezeteknek is a munkáját, hiszen gyakran még a támogató programokba is nehéz bevonni az érintetteket.
Amennyiben mégis megküzdöttek a kliensek az eddigiekben felsorolt nehézségekkel, hozzájutottak az állás-információhoz is, semmiképpen nem elhanyagolható a munkáltatói oldalon megjelenő előítélet sem. Végül jelentős akadály az első fizetésig áthidalandó időszak, amikor bevétellel még, segéllyel és egyéb támogatói lehetőségekkel már nem rendelkezik a sikeresen elhelyezkedett hajléktalan.
A fent részletezett problémakör megoldását szolgáló, kifejezetten a hajléktalanok munkaerőpiacon történő elhelyezkedését segítő eszközeik, programjaik a munkaügyi központoknak nincsenek. Készségfejlesztési- vagy reintegrációs programokat elsősorban a civil szervezetek és a szociális ágazat szervei indítanak.
Általánosságban elmondható az, hogy az álláskeresésben mindenki számára elérhető és rendelkezésre álló lehetőségeket a hajléktalan személyeknek is biztosítják, így a foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény által biztosított munkaerő-piaci eszközrendszer ugyanúgy működik a hajléktalanok esetében, mint más hátrányos helyzetben lévő rétegek esetében.
Így például Győr-Moson-Sopron megyében igyekeznek a hajléktalanokat is bevonni a munkaügyi központok által támogatott képzésekbe, egyéni vagy csoportos pszichológiai, motivációs tréningekbe. A civil szervezetekkel való, évtizedesnek mondható szoros együttműködés során kezdetben mentori rendszert működtettek, amellyel megpróbáltak a munkaügyi központok felé megjelenő, kiemelkedően nehéz helyzetben lévő vagy halmozottan hátrányos helyzetű ügyfeleik számára olyan többlet segítséget nyújtani, amely egyébként meghaladta a hivatal kompetenciáját.
Jelenleg Foglalkozási Információs Pontokat működtetnek a civil szervezeteknél. Az ügyfélnek lehetősége van arra, hogy amennyiben nem tud elérhetőséget megjelölni egy álláspályázatnál, a foglalkozási információs pont közvetítői szerepet töltsön be az üzenet továbbításában, ugyanakkor telefonos és e-mailes kapcsolatként és állásinformáció forrásként is közreműködik. Az együttműködésnek további pozitív hozadéka, hogy ugyanazon a helyen tudnak a civil szervezet által nyújtott segítséghez is hozzájutni. (pl. élelmiszer, ruha).
7. A munkaügyi központoknak – néhány kivétellel – jelenleg nincsenek speciális, kifejezetten a hajléktalanok foglakoztatását célzó helyi programjaik. Általánosságban a közfoglalkoztatásban való foglalkoztatás lehetőségét tartják megoldásnak, illetve a civil szervezetek és önkormányzati intézmények összefogásában indított programokat. Többen lehetőségként említették az egyéb hátrányos helyzetű munkavállalók számára indított, uniós források bevonásával megvalósuló foglalkoztatási programokat, mint a TÁMOP-1.1.1.; 1.1.2.; 2.1.6.; 5.3.3.; illetve a START programokat.
Munkaadók számára külön kedvezményt a munkaügyi központ nem biztosít, a munkaadók foglalkoztatási szándéka irányukba nem megfelelő.
8. Néhányan beszámoltak a korábbi években a munkaügyi központok által indított, közvetlenül a célcsoportot támogató munkaerő-piaci programokról, amelyek többnyire civil szervezetek közreműködésével valósultak meg. 
Ilyen volt például Baranya megyében a 90’-es években a Támasz Alapítvánnyal és az UWYTA Kft-vel közösen létrehozott program, vagy Győr-Moson-Sopron megyében 2011-ben (2011.04.01.-2011.12.31.) a munkaügyi központ által, a hosszabb időtartamú közfoglalkoztatáshoz kapcsolódó támogatások keretében kiírt pályázat. A projekt „Értékteremtő közfoglalkoztatás” címen valósult meg a Hajléktalanokat Segítő Szolgálat közreműködésével, a Munkaerő-piaci Alap „Közfoglalkoztatás kiadásai” előirányzat központi keret terhére. A programról az érintettek értesülhettek mind a központ, mind a szolgálat munkatársaitól. A támogatás 14 főre szólt, de végül 17 fő vett részt benne, az időközbeni lemorzsolódások következtében. Az ellátandó feladatok egyszerű mezőgazdasági, lakatos, kőműves és bádogos munkák voltak. A bevont hajléktalan munkavállalók munka-alkalmassági vizsgálatának költségeit a munkaügyi központ viselte. A programban foglalkoztatottak ezt követő, elsődleges munkaerő-piacra jutásáról nem rendelkeznek információval. A program sikerét a támogatható létszám feltöltése, és a viszonylag alacsony lemorzsolódás jelezte.
Hajdú-Bihar megyében 2001-ben és 2004-ben indítottak közösen programot a ReFoMix Nonprofit Közhasznú Kft-vel, amely során a hajléktalan személyek képzéséhez nyújtott támogatást a munkaügyi központ.
Jász-Nagykun-Szolnok megye munkaügyi központja egy 2012 februárjában zárult 2 éves programról számolt be, amelyben a Szolnoki kirendeltség a Humán Szolgáltató központtal együttműködésben az ugyancsak TÁMOP finanszírozású, „Pillér” program megvalósításában vett részt. A munkaügyi központ szerepe a tájékoztatás, illetve a programba bekerülés esetén a rendelkezésre álló plusz szolgáltatások nyújtása volt. 
A programban 25 hajléktalan munkavállaló komplex képzési, foglalkoztatási, illetve lakhatás-támogatása valósult meg, 19 fő szerzett fűszernövény termesztő, varrómunkás, kerti munkás vagy csatornatisztító OKJ-s bizonyítványt, 11 fő sikeresen el is helyezkedett, és minden résztvevő anyagi támogatást is kapott lakhatásának biztosításához.
9. Az eddigiekben ismertetett és az egyes munkaügyi központok által igénybe vett illetve a munkáltatóknak javasolt programokon kívül, a hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző további lehetőségekről, illetve a munkaadók által e téren igénybe vehető kedvezményekről a központok nem tudtak tájékoztatást adni. Általánosságban a munkaügyi központok azt jelezték, hogy a pályázati lehetőségekkel élő munkáltatók ismerik a programok nyújtotta kedvezményeket.
10.-11. A hajléktalan emberek munkavállalásával, álláskeresőként történő nyilvántartásával illetve elhelyezkedésükkel kapcsolatos statisztika sajnos egyik megye munkaügyi központjában sem készült, ezért arra vonatkozóan sincsen pontos adat, hogy a regisztrált hajléktalan emberek mekkora hányada rendelkezik valamilyen ellátással.
Jellemzően többségük szociális ellátásban, így foglalkoztatást helyettesítő támogatásban, rokkantsági vagy rehabilitációs ellátásban részesül. A munkaügyi központok tapasztalata alapján a hajléktalanok vállalják a jogszabályokban előírt 360 napos együttműködést, annak érdekében, hogy ezt követően az önkormányzatok által nyújtott szociális ellátásban részesülhessenek. Ritkán válnak álláskeresési ellátásra jogosulttá. A nyári időszakban néhányan, többnyire nem bejelentett alkalmi munkákból szereznek jövedelmet. Ritkán rendelkeznek öregségi nyugdíjjal. (lásd még a táblázatban)
12. A civil szervezetek által indított kezdeményezések tekintetében nagyon jól tájékozottak a munkaügyi központok. 
Baranya megyében, több településen is működnek civil szervezetek, így Pécsett a hajléktalanokat segítő Támasz alapítványnak delegálta az önkormányzat a hajléktalanokkal kapcsolatos feladatokat, míg Komlón a Komlóért Egyesület közösségi programokkal próbálja segíteni, szervezni az érintetteket.
Bács-Kiskun megyében is jelentős a civil szféra részvétele a hajléktalanok mindennapi problémáiknak kezelésében, illetve a Máltai Szeretetszolgálat és a Vörös Kereszt több helyen hajléktalan szállókat tart fenn. Tevékenységüket pályázatokból illetve saját forrásból finanszírozzák, a munkaügyi központnak nincs tudomása arról, hogy a települési önkormányzatok támogatnák a civil szervezetek tevékenységét.
Borsod-Abaúj-Zemplén és Csongrád megyében is jó kapcsolat van a civil szféra és a munkaügyi központok között, a civilek pályázati és önkormányzati forrásokból segítenek, a napi táplálkozásra, tisztálkodásra, szállásra és mentális segítségre fordítva azt.
Győr-Moson-Sopron megyében a Hajléktalanokat Segítő Szolgálat 2012-ben is több pályázatot beadott a TÁMOP program keretében, de ezek eredményéről a munkaügyi központ nem rendelkezik információval. Korábbi, a jó együttműködésre alapozott programjaikat is pályázati forrásból fedezték.
Hajdú-Bihar megyében, Debrecenben a jelenleg is élő „Vissza az utcáról” projektben a ReFoMix Kft. nyújt segítséget a hajléktalanoknak. A TÁMOP-5.3.3. képzési program keretében szociális munkásokkal együttműködve próbálják az érintetteket albérlethez majd munkához juttatni úgy, hogy a programban résztvevők a munkaügyi központ regisztrált hajléktalan álláskereső állományából kerültek ki.
Jász-Nagykun-Szolnok megyében, Szolnokon a Hajléktalanokért közalapítvány támogatásával és a Humán Szolgáltató Központ közreműködésével folyik a „Vissza az utcáról” projekt, amelyben 15 hajléktalan személy lakhatásának megoldását tűzték ki célul. A programban a munkaügyi központ nem vesz részt. Jászberényben egyházi intézményi keretek között folyik az érintettek segítése.
A Somogy megyei munkaügyi központ nem tud olyan civil kezdeményezésről, amelyet bármelyik települési önkormányzat támogatna.
Szabolcs-Szatmár-Bereg megyében, Nyíregyházán a Periféria egyesület a debreceni ReFoMix Kft.-vel együttműködésben több mint 55 millió forintos támogatást nyert a TÁMOP-5.3.3. projekt keretében. A 2010. május 1-től 2012. április 29-ig tartó, „Főbejárat” elnevezésű projekt célja a hajléktalanok foglalkoztatásba való bevonásával lakhatási és szociális helyzetük együttes javítását célozta. A program két éve alatt 20 fő szerzett szakmát, 7 fő tudott elhelyezkedni az elsődleges munkaerő piacon, 17 fő pedig jelenleg is albérletben lakik.
A megye több településén a helyi önkormányzatok is támogatják a civil kezdeményezéseket, így Fehérgyarmaton a Városi Szociális Központ felügyelete és irányítása alá tartozik a Hajléktalanok Háza, a záhonyi és kisvárdai térségben a Kisvárdai Kistérségi Szociális Szolgálat karolta fel a hajléktalanok gondozását, Nyírbátorban pedig hajléktalan szállót működtetnek.
Veszprém megyében, Veszprémben a hajléktalan ellátással kapcsolatos feladatokat teljes egészében a Máltai Szeretetszolgálat látja el a város támogatásával. A Szolgálat alaptevékenysége mellett működteti a Befogadás Házát és az utcai szociális szolgálatot, valamint a Hajléktalanok Közalapítvány támogatásával 1 főt foglalkoztatnak 4 órában, míg 10 főnek heti 1 alkalommal 5 órában biztosítanak munka lehetőséget. A TÁMOP program keretében 15 fő részére indítanak takarítógép kezelői tanfolyamot.
A Szeretetszolgálat munkatársai figyelemmel kísérik mind a képzés során a lemorzsolódás arányát (25-30%), mind a program végét követően a résztvevők sorsának alakulását, és szükség esetén igyekeznek további segítséget nyújtani a további nehézségek leküzdéséhez. A közeljövőben tervezik a Veszprém, Házgyári út 1. szám alatt veszélyeztetett közösségben élők képzési programjának elindítását. Ebben az épületben a Szeretetszolgálat rehabilitációs célú átmeneti szállást is működtet.
A Tapolcai Hajléktalanokért alapítvány az átmeneti szállóval karöltve folyamatosan nyújtja be pályázatait a Hajléktalanokért Közalapítványhoz. A város polgármestere is nyújtott be pályázatot a szálló korszerűsítésére.
13. A helyi viszonyok tükrében, személyes tapasztalataik alapján a hajléktalanok foglakoztatási helyzetének javítása érdekében az érintett problémakörökkel foglalkozó állami intézményi hálózat (szociális, egészségügyi, munkaügyi) és a civil szféra összefogására, közös együtt gondolkodásra, tevékenységük összehangolására, a már megvalósult, működő rendszereknek megismertetésére, integrálására vonatkozóan érkeztek egybehangzó javaslatok. Fontosnak tartották egy olyan módszertani protokoll kidolgozását – az amúgy komplex problémákat magába foglaló helyzetre, – melynek személyre szabott alkalmazásával javulhat a hajléktalanok munkaerő-piaci helyzete. Egy ilyen rendszerben kiemelkedően fontos szerep jutna egy állandó mentori hálózatnak, amely folyamatos kapcsolatot tartana fenn a munkáltatóval és a munkavállalóval, és mediátorként közvetítene az esetlegesen felmerülő problémák megoldásában, így nyújtana segítséget a munkaerő piacon való állandó jelenléthez.
A közfoglalkoztatáshoz – mint jelenleg az egyetlen megoldáshoz – kapcsolódóan, a speciálisan a hajléktalanok reintegrációjára berendezkedett intézményekben való közmunka, illetve szállás lehetőséggel kombinált védett munkahelyek létrehozásának a lehetősége is felmerült javaslatként. Az önkormányzati tulajdonban álló, leromlott állapotú, üres ingatlanok ilyen programokba való bevonásával egyszerre lehetne a felújításban való részvételért lakhatást biztosítani az érintetteknek. Ennek kerete lehetne, ha az önkormányzatok számára kiemelten célzott támogatást biztosítanának a hajléktalan személyek közfoglalkoztatására. 
A foglalkoztatás formája tekintetében többen kiemelték a fokozatosság elvét, így a reintegráció kezdetén a rész-, megosztott- vagy rugalmas munkaidő jelentőségét. Célravezető lehetne a programszerű foglalkoztatás – álláskeresési szolgáltatásokra épülő képzések, majd betanító foglalkozások – amely megfelelően képzett szakembereket igényelne.

1.4.Civil szervezetek válaszai, személyes konzultációk tapasztalatai
Tekintettel a hajléktalan-ellátásban betöltött nélkülözhetetlen szerepükre, gyakorlati tapasztalataik hasznosíthatóságára, a hajléktalansággal összefüggésben végzett valamennyi ombudsmani vizsgálatnak elengedhetetlen eleme a szociális segítő szakma képviselőinek megkeresése, a civil szervezetektől való információkérés. Ennek megfelelően az e jelentést megalapozó átfogó vizsgálat során is több civil szervezethez fordultam tájékoztatásért írásban, és személyes konzultáció formájában egyaránt. Elsősorban az országos szervezettel és intézményhálózattal működő Magyar Máltai Szeretetszolgálat és a Magyar Vöröskereszt helyi csoportjait, illetve a vizsgálattal érintett városokban tevékenykedő (részben) hajléktalan-ellátással foglalkozó legjelentősebb vidéki civil szervezetek képviselőit (TÁMASZ Alapítvány, ReFoMix Kft., Kontakt Kft.) kerestem meg kérdéseimmel.
A Magyar Vöröskereszt győri, szegedi és kecskeméti szervezeti egységének vezetői megkeresésemre válaszolva azt írták, hogy az ő szervezeteik nem működtetnek olyan intézményt, vagy szolgáltatást, amely hajléktalan emberek foglalkoztatására irányulna, így a témával kapcsolatos gyakorlati tapasztalatok, szakmai kompetenciák hiányában az általam feltett kérdéseket érdemben megválaszolni nem áll módjukban.
A Magyar Máltai Szeretetszolgálat Kecskeméti Csoportjának tapasztalatai szerint hajléktalan gondozottjaik elsősorban alkalmi jellegű mezőgazdasági idénymunkákban tudnak részt venni, sajnos sok esetben „fekete munkában”. Rehabilitációs intézményükben tervezett munkakeresés zajlik, a munkára való fejlesztő felkészítés mellett, 21 fő részvételével. 2012. október elsején kezdték meg a TÁMOP-5.3.3. projekt keretében 25 hajléktalan személy lakhatását és foglalkoztatását célul tűző program megvalósítását. A projekt 28 hónapjában a gondosan kiválasztott emberek felkészítésekben vesznek részt, gyógynövény-termesztő és kertészeti alapismereteket fognak tanulni. Az elsődleges cél az, hogy a megtanult ismeretekkel a Szeretetszolgálat által bérmunka jelleggel vállalt gyógynövény-gyűjtésben és csemetefa-nevelésben szervezetten részt vehessenek majd, de új képesítésükkel kertészetekben és magángazdaságokban is tudnak majd munkát vállalni.
Az utánkövetéssel kapcsolatban a kecskemétiek megjegyezték levelükben, hogy bár az uniós projektekben alapelvárás az utógondozás, ez a gyakorlatban nem mindig kivitelezhető, hiszen a családi kapcsolatok híján, egyedül bolyongó hajléktalan emberrel a direkt kapcsolattartás nehézkes. A hajléktalanok foglalkoztatásával összefüggő általános akadályként említik a kisvállalkozások megszűnését, az építőipar válságát, az általánosan is magas munkanélküliséget, a végzettségükhöz képest alacsonyabb szintű munkát is elvállaló fiatal diplomások tömeges jelenlétét a munkaerő-piacon. Speciális, helyi sajátosságokból adódó akadályként nevesítik, hogy térségükben nagyobb létszámot érintő munkalehetőség a magasabban kvalifikált munkaerő számára érhető el (pl. Mercedes beruházás), illetve, hogy csökkenő mértékű, és egyébként is csak alkalmi megoldást nyújtó mezőgazdasági munkákat „feketemunkában”, jóval kevesebb bérét is elvállalják jellemzően határon túli munkavállalók tömegei.
A Magyar Máltai Szeretetszolgálat szegedi Hajléktalan-ellátó Központjától, a Befogadás Háza vezetőjétől kapott tájékoztatás nagyrészt megegyezik a Kecskemétről kapott információkkal. Tapasztalataik szerint a számos veszélyt rejtő „feketemunkán” kívül a munkáltatók nem vagy nehezen alkalmazzák a „Szeged – Lakcím nélküli” típusú lakcímkártyával rendelkező álláskeresőket. Jelentős problémaként említik klienseik alacsony iskolai végzettségét, valamint azt, hogy leromlott egészségi állapotuk nem csak a munkakeresésben, hanem a munkaügyi központok által támogatott továbbképzéseken való részvételükben is akadályozza őket.
Levelükben kitértek arra is, hogy hosszabb időtartamú közfoglalkoztatás támogatására benyújtott pályázatukat sajnálatos módon elutasították, azzal az indokkal, hogy a takarítási feladatok nem tartoznak az alap ellátási feladatok közé. A szociális intézmények részéről tehát lett volna fogadókészség hátrányos helyzetű személyek alkalmazására, adminisztratív okok miatt azonban nem kerülhetett rá sor.
A debreceni ReFoMix Nonprofit Közhasznú Kft. ügyvezetője válaszlevelében többek között arról tájékoztatott, hogy a Periféria Egyesülettel konzorciumi partnerségben „Főbejárat” címen valósították meg a TÁMOP-5.3.3. projekt programját. Az április végén lezárult program megvalósításának 22 hónapja alatt több, mint 55 millió forint támogatást felhasználva 20 fő hajléktalan személy vett rész 8 hónapos OKJ-s képzéseken, illetve részesült munkaerő-piaci szolgáltatásokban és megélhetési, valamint lakhatási támogatásban. Megírta, hogy szociális munkásaik az ügyfelek munkaképességének felmérése után egyénre szabott foglalkoztatási tervet készítettek, és közreműködtek a résztvevők elsődleges vagy másodlagos munkaerő-piaci elhelyezkedésében.
Általános megállapításuk, hogy a munkajövedelemmel rendelkező hajléktalan emberek jellemzően közfoglalkoztatásban dolgoznak, vagy valamilyen be nem jelentett tevékenységet végeznek. Tájékoztatott továbbá arról is, hogy a Baptista Szeretetszolgálat, szintén a TÁMOP-5.3.3. keretében „Esély a változásra” címmel a hajléktalan emberek társadalmi és munkaerő-piaci integrációjának elősegítését célzó projektet valósít meg. Az Országos Tranzitfoglalkoztatási Egyesület által lebonyolított 700 órás képzési program célja a szenvedélybeteg hajléktalan személyek munkaerő-piaci reintegrációjának elősegítése, mentális állapot-javítás, függőség-kezelés és lakhatásuk támogatása. A projekt keretében 15 fő Debrecenben és környékén élő, alacsony iskolai végzettségű vagy nem piacképes szakképzettséggel rendelkező, szenvedélybetegségüket vállaló nő és férfi számára nyújtanak segítséget.
A tájékoztatás kitér egy másik, szintén az Országos Tranzitfoglalkoztatási Egyesület által, a TÁMOP-5.3.1.-C jelű program keretében, „Trambulin” néven lebonyolított projektre; melynek programja kifejezetten az előbbiekben körülírt célcsoportba tartozó nőkre koncentrál. Célja, hogy a munkaerő-piacról több éve kikerült, vagy munkatapasztalattal nem rendelkező nők kompetencia-fejlesztéssel, tanácsadással, személyre szabott segítségnyújtás révén felkészüljenek a munkaerő-piacra történő visszatérésre. A kis híján 54 millió forintnyi támogatásból megvalósuló projektbe 45 nőt vontak be, akik csoportokra osztva, hat hónapos periódusokban végezték a különböző képzéseket, foglalkozásokat.
Kiemelték a projekteket megvalósító szervezetek közötti eredményes együttműködést, és az egyes projektek főszakaszai után folytatott, hivatalos ügyintézést, lakhatási-, életvezetési-, gyermeknevelési, szenvedélybetegséggel kapcsolatos problémák kezelésére egyaránt kiterjedő ügyfél-gondozást is. A hajléktalan emberek foglalkoztatását nehezítő tényezőket sorolva megemlítik a velük szembeni diszkriminációt, a megoldatlan lakhatási helyzetüket, a túlélésért való állandó küzdelem miatti munkavállalásra irányuló motivációjuk alacsony fokát.
Hozzátették még rossz egészségügyi állapotukat (mentális és fizikai egyaránt), a feketemunka és a szenvedélybetegségek magas arányát, az aluliskolázottság, illetve a nem piacképes képesítések problémáját, a munkahellyel szemben támasztott irreális igényeiket, illetve a mezőgazdasági és az építőipari munkalehetőségek radikális csökkenését. A térségükben elérhető, munkaadók által igénybe vehető konkrétan hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző lehetőségek nem ismertek számukra; ehhez (is) kapcsolódva a hajléktalanok foglakoztatási helyzetének javítása érdekében a piacképesebb végzettségek megszerzése érdekében több átképzés szervezése és védett munkahelyek létrehozása mellett a munkáltatóknak hajléktalan személyek foglalkoztatása esetén adó- és járulékkedvezmény biztosítását javasolja a debreceni ReFoMix Kft. ügyvezetője.
A hajléktalan személyek foglalkoztatásával, ezen belül a közfoglalkoztatásban való megjelenésük arányával is kapcsolatos néhány számadatot is ismertetnek válaszlevelükben. Ezek szerint a debreceni Derék Szálló Hajléktalanok Átmeneti Szállásán több mint 70 munkaképes korú ember él. Az ellátottak közül 18 fő dolgozik bejelentett nyolc órás munkában, ebből 11 fő közcélú munkát végez helyi közfoglalkoztató vállalatoknál, egyesületeknél, 1 fő a munkaügyi központ által támogatott képzésre jár, 2 fő rendszeres önkéntes munkát végez, vagyis összesen 6 fő jelenik meg az elsődleges munkaerő-piacon. Az átmeneti szálló lakói közül 4 fő vett rész a TÁMOP projekt programjában, közülük ketten a projektprogramot követő 3 hónapban is foglalkoztatásban maradtak.
Hozzátették, hogy a közcélú foglalkoztatásban való részvétel az aktív korúak ellátásának feltétele, azonban ügyfeleiket számtalan esetben egészségi állapotuk miatt alkalmatlannak találják a munkavégzésre; ezeknek az embereknek az önkormányzat megszünteti az ellátását, így jövedelem nélkül maradnak.
A pályázatokon kívül a Derék Szállón, a kert ingyenes használatával lehetőség van zöldségtermesztésre, háziállatok nevelésére, az ehhez szükséges eszközháttér beszerzésében a szálló dolgozói segítik a lakókat. Ezzel a tevékenységgel a kliensekben kialakul a jó munkamorál, a kert és környezetük tisztán tartásában ebbéli képességeik is fejlődnek, és kézzel fogható eredményeit is látják munkájuknak.
Az előnyök közül kiemelték, hogy a foglalkoztatást nyújtó helyi programok legfőbb eredménye, hogy a klienseket kizökkentik abból a depresszív állapotból, amelybe munkájuk elvesztése, a tartós munkanélküli helyzetük okozott, és visszanyert önbecsülésük révén új lendületet kap(hat)nak a munkavállaláshoz. A valós eredmény azonban a térség lakosságának óriási általános munkanélkülisége miatt elmarad, a leépülő, fogyatkozó helyi ipari-, mezőgazdasági-, kereskedelmi gazdaságok minimális számából és lehetőségéből adódóan még az új lendülettel, sikerrel induló kliensek sem tudnak tovább lépni.
A pécsi TÁMASZ Alapítvány elnöke megkeresésünkre adott válaszában rögzítette, hogy Pécsett és környékén a munkaügyi szervezetek, és ilyen célú egyéb szolgáltatásokkal foglalkozók folyamatos együttműködésben törekednek arra, hogy a hajléktalan-ellátás intézményi formáinak működtetése mellett a hajléktalan emberek számára a munka világába való visszailleszkedéshez is segítséget nyújtsanak. A térség helyzetéről, tapasztalataikat tömören összegezve elmondható, hogy a hajléktalan emberek munkaerő-piacon való elhelyezkedésének esélye nagyon csekély, ami egyrészt a velük szemben tanúsított negatív társadalmi (munkáltatói) előítéletekből, másrészt az érintettek alulmotiváltságából, tudás-, tapasztalat-, képzettségbeli hiányosságaikból ered.
Hozzáteszi továbbá, hogy a sikertelenség okát kutatva mindezekért az indokolatlanul túlintézményesült, a nagyvárosokban tömeg-ellátássá degradálódott hajléktalan-ellátói intézményi struktúra is felelőssé tehető. De az átgondolatlan, „kőbe vésett” törvényi, jogszabályi környezetben is találhatók okként megnevezhető tényezők. Ilyen példaként említi az Éjjeli Menedékhelyek és Nappali Melegedők szakmai létszámelőírásait. A hajléktalan emberek által leginkább alvásra, pihenésre használt éjjeli menedékhelyeken a vonatkozó jogszabályi előírás szerint 100 fő ellátottra vetített szakmai személyzet létszámát 6 fő szociális segítőben és 8 fő szociális munkásban jelöli meg. Ezzel szemben a sokkal aktívabb közösségi élet színterét adó, sokrétű tevékenységek (háziorvosi szolgáltatás, fürdés, mosás, ügyintézés, csoportfoglalkozások, könyvtár, munka-keresés) helyszínéül szolgáló nappali melegedőkben 100 fő ellátottra vetítve az előírt szakmai létszám 2 fő szociális segítő és 1 fő szociális munkás. Tapasztalataik szerint ez az előírás például kifejezetten életszerűtlen, gyakorlat-idegen.
A pályázati lehetőségek előnyeként kiemelte, hogy azok meghatározott időszakra szólnak, így a pályázókat a programok átgondolt tervezésére ösztönzik, ami a hatékony megvalósítás alapja. Hátrányuk viszont abban mutatkozik, hogy kiírásuk, lebonyolítási rendszerük merev, bürokratikus, a valóságot, a változásokat nehezen, vagy egyáltalán nem veszi figyelembe; gyakori, hogy teljes projektek sikerét veszélyeztetik az életidegen előírások.
Kérdésre válaszolva a pécsi civilek megírták, hogy működési területükön jelenleg a TÁMOP-5.3.3. keretében „Kertész leszek” címmel 40 fő utcán élő hajléktalan ember képzése és foglalkoztatása valósul meg 24 hónapon át, egy bérelt pellérdi bio-kertészetben; további 2-3 fő hajléktalan személy pedig közfoglalkoztatás keretében dolgozik kertészeti, karbantartási és takarítói munkakörökben. Emellett a Támasz Alapítvány önkormányzati támogatással két partner szervezettel együttműködve nyújtott be pályázatot a TÁMOP-1.4.3.-12/1-es program keretében, „Pécs-Kelet Közösségi Gazdaságfejlesztés” című 24 hónapos projekt megvalósítására, melynek célcsoportja 20 fő hajléktalan személy. Ez a program preventív jelleggel a (még) lakásban, de jövedelem nélkül élő, a hajléktalanná válás küszöbén álló lakosság egy részének is segítséget nyújthat.
Az utógondozásra vonatkozó kérdésre válaszolva a pécsiek megjegyezték, hogy minden programjukba megpróbálják beépíteni az után-követés rendszerét, ugyanakkor ezzel a kérdéssel kapcsolatban egy sajátos problémát jeleztek. Ha a megfelelő képzettséggel, szaktudással, kliensek bizalmával rendelkező hajléktalan-ellátásban dolgozó szakemberekkel bonyolítják a pályázati programokat, akkor sok nehézség merül fel a megszokottól eltérő módszertan, a bonyolult (és sokszor fölösleges) adminisztrációs kötelezettségek teljesítésének kényszere miatt, valamint az alap munkaidő és a pályázati plusz-munkaidő összehangolásának nehézségei miatt. Ha viszont külső szakembereket alkalmaznak, akik a finanszírozási időszak lejártával máshol fognak munkába állni, velük nem végezhetik az utánkövetést.
Az önkormányzati szervek és a civil szervezetek együttműködése kapcsán kiemelték, hogy a helyi civilek aktivitása igen kedvezően hat a pályázati programok kidolgozásának szakmai monitorozására, s ezáltal a sikeres megvalósításra. A pécsi önkormányzat elsősorban ingatlanok ingyenes biztosításával és erkölcsi támogatásával, kapcsolatrendszerével segíti az elképzelések megvalósulását. Hangsúlyozzák, hogy Pécs Megyei Jogú Város Önkormányzata az ellátórendszer fenntartására évente 45 millió forintot fordít, amit ellátási szerződés alapján ad át az Alapítványnak. Ez az összeg nyújt számukra kellő biztonságot ahhoz, hogy az intézményfenntartáson túl fejlesztésekben, pályázati program kivitelezésében is gondolkodhassanak.
A problémák és a kiküszöbölésükre igénybe vehető eszközök tekintetében külön helyi sajátosságról nem írtak, ugyanakkor hatékony megoldási lehetőségként javasolják a már említett intézményi szakmai létszámra vonatkozó előírások megváltoztatását7, hiszen kétségtelen, hogy a nappali ellátás több szociális szakembert igényel, mint az éjszakai szálláshelyek.
A Magyar Vöröskereszt Somogy Megyei Szervezetének vezetőjétől Kaposvár térségére vonatkozó részletes, komplex tájékoztatást kaptunk a témakörben. Bevezetésként megírta, hogy jelenleg Kaposváron láthatóan, folyamatosan 300 fő körüli azon hajléktalan személyek száma, akik az ellátó-rendszerrel kapcsolatban állnak. Hivatkozva az AJB-2723/2012. számú jelentésben megfogalmazott megállapításokra8, kihangsúlyozta, hogy azok legnagyobb részét ők is így tapasztalják a helyi gyakorlatban. Kifejtette, hogy bár pályáztak, és le is bonyolítottak a hajléktalanságban élő embereket a társadalomba visszairányítani próbáló programokat, de ezek nem vezettek valódi eredményre, minden esetben hiányzott valamilyen hathatós tényező ahhoz, hogy a reintegráció tartósan megvalósuljon. A legnagyobb hiányosság, hogy még mindig nagyon keveset tudunk a hajléktalan emberről… Hozzáfűzte, hogy a valódi eredmények elmaradásáról, a kudarcokról kevés szó esik, csak egy-egy rész-statisztikából derül ki, hogy a hajléktalan emberekre szánt pénzeszközök alacsony hatékonysággal valósulnak meg.
A Magyar Máltai Szeretetszolgálat veszprémi csoportjától, a veszprémi Befogadás házának intézményvezetőjétől kapott tájékoztatás szerint intézményük mindennapi működése során munkatársaik valamennyi részlegen segítik az aktív korú hajléktalan gondozottak munkakeresését; rendszeres kapcsolatot ápolnak a munkaügyi központtal, illetve a helyi közfoglalkoztatási program keretében együttműködnek a helyi erdészettel, és a Veszprémi Közüzemi Szolgáltatóval is. Hozzátette, hogy mivel ez a típusú foglalkoztatás csak időszakos, sajnos hosszú távra nem nyújt segítséget a jövedelemszerzésben. Lehetőségeik bővítését egy már elnyert TÁMOP-pályázat keretében megvalósítandó OKJ-s képzés, valamint a foglalkoztatás területén érdekelt szervekkel, intézményekkel munkáltatókkal való együttműködés erősítésében látják megoldhatónak a közeljövőben.
A Magyar Máltai Szeretetszolgálat Észak-magyarországi Regionális csoportjának, a miskolci Gondviselés Háza vezetőjének meglátása szerint a hajléktalan személyek munkaerő-piaci integrációjának speciális feltételeivel kapcsolatos legfontosabb szempont a segítő környezet megléte, a térségükre jellemző legnagyobb nehézség pedig az érintettek elavult iskolázottsága. A problémák kiküszöbölése érdekében kiemelkedően fontosnak tartják a „pozitív diszkrimináció” megvalósítását, cégekkel, vállalatokkal, mint potenciális munkáltatókkal történő kapcsolatfelvétel, együttműködés formájában, akár erre ösztönző bónusz-rendszer bevezetésével. Ezzel összefüggésben kifejti, hogy a közcélú foglalkoztatási program helyett az egyszerűsített munkavállalói forma finomítása, annak általános bevezetése, illetve a munkavállaló kizsákmányolásának jogi szabályozás általi megelőzése célravezetőbb lenne. Az általuk is bonyolított pályázati programokkal kapcsolatos problémaként rögzítette, hogy azok legnagyobb hátránya a kampányszerűség, mely nem biztosít folytonosságot, pedig a hajléktalan személyek átmeneti szállása jó terepe lehetne hosszabb távú ilyen munkákhoz is.
A zalaegerszegi Kontakt Humán Szolgáltató Nonprofit Kft. ügyvezető-igazgatója arról tájékoztatott, hogy 2012. évben 230 fő munkavállalónak, köztük 14 fő hajléktalannak biztosított közmunka lehetőséget. Az elmúlt évek általános tendenciája, hogy a dolgozóik 6-8%-a hajléktalan ember. A közfoglalkoztatást Zalaegerszeg térségében (is) a munkaügyi központ és az önkormányzat e célra elkülönített támogatása finanszírozza, emellett pedig folyamatosan (jelenleg is) működnek különféle projektek, melyek a hajléktalan személyek foglalkoztatását és képzését célozzák. Kérdésre válaszolva hozzátette, hogy tudomásuk szerint valamennyi ilyen programnak szerves részét képezi az érintett személyek utógondozása, utánkövetése.
Általános tapasztalatként megfogalmazták, hogy a hajléktalan személyek foglalkoztatása kapcsán nincsenek szignifikáns különbségek az átlagos közfoglalkoztatottakhoz képest: munkavállalási hajlandóságuk közel azonos, szakképzettség terén sincsenek súlyos lemaradásaik. Természetesen különbséget kell tenni az utcán kéregető, kolduló és az Átmeneti Szállón élő, munkaképes személyek között, hiszen előbbiek igen csekély eséllyel vezethetők vissza a munka világába. A hajléktalan emberek foglalkoztatásával kapcsolatos legfőbb problémaként a „feketemunka” elterjedtségét jelölte meg. Egészségügyi és mentális problémáik, életvezetési nehézségeik ellenére a munkaképes hajléktalanok jelentős része dolgozni akar, de rájuk is nagy veszélyt jelentenek a feketemunka azonnali előnyökkel és csak alkalmi lekötöttséggel kecsegetető csapdái.
Kiemelték összegzésükben, hogy mivel az elsődleges munkaerő-piacon nehezen tolerálják a különböző okok miatti időszaki hiányzásokat, illetve nem foglalkoznak a munkavállalók mentális segítésével, a hajléktalan emberek foglalkoztatását csak a civil-nonprofit szférában látják megvalósíthatónak, ehhez pedig – a zalaegerszegi vélemény szerint –, szükség lenne hazai vagy uniós forrásból munkaerő-piaci, társadalmi re-integrációt, átképzést biztosító projekt-kiírásokra, melyeket az arányosság és a jobb hozzáférhetőség miatt megyei/területi szinten javasolnának kezelni.

2. Javaslatok, példaértékű jó gyakorlatok
2.1. Magyar civil szervezetek ajánlásai
Több civil szervezet egybehangzó véleménye szerint a hajléktalan emberek foglalkoztatásának, munkaerő-piaci integrációjának elősegítése személyre szabott, specifikus szociális háttér-szolgáltatások biztosítása nélkül lehetetlen, vagyis a hajléktalan emberek munkába helyezése előtt munkaképességük növelésére, munkára való felkészítésükre, majd nem elsődleges munkaerő-piacon történő, védett foglalkoztatásukra és szociális/mentális támogatásukra is lehetőséget kell(ene) biztosítani.
Fontosnak tartják az alapképzettséget igénylő, majd fokozatosan fölfelé menő képzéssel, és lakhatással megerősített szociális programok létrehozását, melynek keretében a helyi iparűzési adóból védett munkahelyeket létrehozva a képzések általi továbblépés lehetősége is megteremtődne.
Az uniós forrásokkal kapcsolatos tapasztalatok szerint egyes intézmények likviditási nehézségei gyakran állnak a sikeres pályázás útjába, elérhetőbb, egyszerűbb pályázati forrásokra lenne szükség.
Kiemelték továbbá a munkaadók közvetlen ösztönzésének jelentőségét (bértámogatás, járulékkedvezmény, tárgyi feltételek megteremetéséhez adott támogatás, hátrányos helyzetű munkavállaló foglakoztatása esetén); illetve a hajléktalan-lét sajátosságait is figyelembe vevő továbbképzések, átképzések megvalósításának szükségességét.
Kifejtették továbbá, hogy a szociális ellátórendszer a hajléktalanság peremére vetődőknek szállást, lakhatást biztosít ugyan, de kétségtelen, hogy tartós önálló lakhatás csak úgy kivitelezhető, ha tartós, jövedelemképes tevékenység is járul hozzá. A munkaerő-piacra önállóan kijutni nem tudó, érdekeik érvényesítésére csak kevésbé képes, érzékeny társadalmi csoport tagjait egy befogadó munkaadói réteg tudja segíteni azzal, hogy ösztönző, gazdasági érdekeiket segítő környezettel veszi őket körül; ehhez azonban a jogszabályi környezet változása is szükséges.
Más civil szervezetek véleményével is zömében megegyező, több pontba szedett javaslat-csomagot írt levelében a pécsi Támasz Alapítvány elnöke. Ezek szerint eredményes megoldás lehetne, ha a munkáltatók különböző (adó-, és járulék-) kedvezményeket, illetve bértámogatást kapnának hajléktalan személyek foglalkoztatása esetén („hajléktalan-kártya”); ha létrejönnének mentor-szolgálatok, melyek munkatársai együtt dolgoznak a hajléktalanokkal a befogadó munkahelyeken, illetve segítik munkavégzésükkel kapcsolatos teendőik folyamatos ellátását.
Olyan speciális védett foglalkoztatókra lenne szükség, amelyeknél a szocializációs körülményeikben sérült embereknek biztosítanak munkát, hatékony mentorálással, a célcsoporttal való együttdolgozás mellett. Ez utóbbi akár bővített intézményi foglalkoztatás keretében is megvalósítható a hajléktalan embereket ellátó szolgálatok esetében; az alapkövetelmény bármely megoldási lehetőség továbbgondolásához a körültekintő kiválasztás és a „célcsoport-adekvát” munkák megtalálása.
A Magyar Vöröskereszt kaposvári intézményvezetője javaslatai között rögzíti, hogy a hajléktalan emberek foglalkoztatásának megvalósítása nem oldható meg csak a szociális intézmények számára kiírt pályázatok segítségével, a munkaerő-piac felől érkező kereslet, igény hiányában a hajléktalan ember pszichés, mentális felkészítése (is) értelmetlen messzeségbe vész, nem hasznosul. A hatékonyságot akadályozó jelentős problémaként jelezte, hogy az esetleges és erősen átpolitizált elképzelések erdejében nem lehet látni, hogy kik, milyen ráhatással vannak, lehetnek a hajléktalan emberek munkához jutásával kapcsolatos pénzügyi források közrebocsátásával összefüggésben, ennek következtében egyre gyakrabban lehet átgondolatlan, elkapkodott megoldásokat látni (pl. a téli ellátások megszervezésében).
Másik leginkább orvosolandó pontként a rendszer bürokratizáltságát, az ügyintézés útvesztőit nevezte meg, figyelemmel arra is, hogy a hajléktalan ügyfelek döntő többsége képtelen arra, hogy ügyeit egymaga intézze, főleg akkor, amikor (ahogy jelenleg is) legalább négy szervezettel, hivatallal kell találkoznia, együttműködnie, ahhoz, hogy bármilyen ellátáshoz jusson (munkaügy, önkormányzat, családsegítő, hajléktalan-ellátás).
Tapasztalataik és javaslataik összegzéseként a kaposváriak úgy fogalmaztak: „Úgy gondoljuk, hogy a jövőben az alkalmazkodás helyett egyre inkább a megmaradt képességek hasznosításának, az integrációnak kell előtérbe kerülnie. A hajléktalan emberek esetében ugyanúgy, ahogy más foglalkoztatási nehézséggel küzdő lakosságcsoportok tekintetében a passzív metodikákat (segélyezés) fel kell váltaniuk az aktív megoldásoknak. Utóbbiak előnyben részesítése felveti az egyénre szabott, egyéni igények alapján, holisztikus szemlélettel összeállított szolgáltatások bevezetését. A holisztikus emberkép az embert összetett lényként kezeli, ami azt is jelenti, hogy bármilyen segítség akkor lehet sikeres, ha a célcsoport számára hátrányt okozó problémákat is összefüggéseikben kezeljük. (…)
A hajléktalan emberek száma, munkaerő-paci helyzetük szükségessé teszi új típusú szolgáltatások bevezetését, működtetését. E tervezett szolgáltatások csökkenteni kívánják az egyén másoktól való függőségét, képzési és foglalkoztatási projekteken keresztül segítséget nyújtanak ahhoz, hogy az egyén élete a munka világában normalizálódjon. A hajléktalan emberek munkaerő-piaci és társadalmi integrációja egészségi, mentális, pszichés állapotuk miatt csakis a fizikai, szociális és foglalkoztatási rehabilitáción keresztül valósulhat meg. Olyan új típusú szolgáltatásokat nyújtó nappali ellátásokra is szükség van, ahol megvalósul e célcsoport képessé tétele az önálló életvitelre, lehetőség nyílik a munkavégzéshez szükséges képességek és készségek visszaállítására, fejlesztésére, továbbá partneri együtt működésben elindul a határterületekkel való közös gondolkodás és cselekvés.”

2.2. Nemzetközi kitekintés
A magyarországi tapasztalatokat támasztja alá többek között a FEANTSA (European Federation of National Organisations working with the Homeless), a Hajléktalanság területén működő nemzeti szervezetek európai szövetségének 2012 júniusában a hajléktalanság finanszírozásáról tartott tényfeltáró konferenciájának összegzése is.9 A tagországok tapasztalatai alapján a szervezet céljai között szerepel a hajléktalanok állandó lakhatáshoz juttatására való törekvések elsődleges támogatása, amely magában foglalja az Európai Parlament 2011 szeptemberében elfogadott határozata alapján, egy európai átfogó hajléktalan stratégia kidolgozásáért való további lobbizást.
Görögországban például a súlyos gazdasági válság ellenére is koncepció nélkül kezelik az újkori hajléktalanság áramlatát, amely a hagyományosan veszélyeztetett csoportok kiszélesedésével új rétegeket sodort magával a tartósan munkanélküliek, ennek következtében lakását és családja támogatását elvesztő csoportok személyében. Az európai unió országai közötti, munka keresés-találás reményében folytatott migráció okozta újkori hajléktalanság megjelenése globális probléma, amely egy átfogó EU stratégia kidolgozását igényli.
A jóléti társadalmak közül Franciaország a három (törvényi, intézményi és pénzügyi) szint összehangolásával próbálja biztosítani a szociális biztonsághoz való jogot.10 Elsőként törvényi szintre elemelték a kikényszeríthető lakhatáshoz való jogot (DALO = droit au logement opposable). A DALO lényege, hogy a különösen sérülékeny társadalmi csoportok (kisgyerekesek, egyedülálló szülők, nagyon kevés jövedelemből élők, utcán élők, stb.) elsőbbségi eljárással kaphatnak lakást, és erre való jogukat bírósági eljárás során ki is kényszeríthetik. Sajnos a DALO jogosultak köre olyan széles, hogy a túlterhelt lakáspiacokkal rendelkező városokban hosszú évekig kell várakozni, mivel nincsen megfelelő mennyiségű lakás a „DALO állományban”.
Természetesen egy ilyen lakás állományhoz megfelelő intézményi keretek is szükségesek, azaz működő szociális bérlakás program, amelynek alapja egy átfogó rendszerű lakáspolitika. A modell lényege, hogy a szociális bérlakásokat ingatlan befektetőként működő cégek építik (szociális bérbeadó szervezetek), melyeket adott esetben egy önkormányzat megversenyeztet egy projekt megvalósítására. A nyertes szervezet a kivitelezés nagy részét a Caisse des Dépots kedvezményes hiteleiből, az önkormányzatok és az állam hozzájárulásából és a minimum húsz alkalmazottal rendelkező munkáltatók által ─ közvetett módon alkalmazottaik lakhatási helyzetének megoldásához ─ fizetett, úgynevezett „1% lakás” (1% logement) hozzájárulásból fedezi.
A Caisse des Dépots a parlament felügyelete alatt álló pénzügyi szervezet, mely a közügyekhez kapcsolódó pénzügyi alapokat kezeli (a szociális bérlakásokon kívül ide tartozik például a nyugdíjalap is). A felépült lakásokat csak törvényileg meghatározott bérleti díjért adhatják ki, a bérlők kiválasztását pedig egy vegyes bizottság végzi, melyben a bérlőszervezet képviselőin kívül jelen vannak annak részvényesei, illetve az önkormányzati és állami szervek képviselői is. Bárki jelentkezhet szociális bérlakásért, aki a meghatározott jövedelmi plafonnál kevesebbet keres, és Franciaországban tartózkodásának jogi státusza rendezett. A kérelmek elbírálása beérkezési sorrendben zajlik. A lakások folyamatos kiadásáról és fenntartásáról ezután a bérlőszervezet gondoskodik.
Több más nyugat-európai országban is hasonló elven épülnek a szociális bérlakások: nem közvetlenül az önkormányzatokra hárul az építés és fenntartás költsége, viszont mégis megtartják a jogot, hogy meghatározzák a helyi lakás- és fejlesztési politikát.
A rendszer hibája, hogy annak ellenére, hogy a DALO jogosultak egyik körét az utcán élők teszik ki, a hajléktalan-ellátás és szociális bérlakás-rendszer közötti átjárás meglehetősen gyenge. Ugyanakkor, egy nemrégiben, a new yorki „Pathways to Housing” modell tapasztalatai alapján, a francia kormány megrendelésére végzett átfogó kutatás eredménye bebizonyította, hogy azok a hajléktalanok, akik folyamatos mentori támogatás mellett, de önálló életvitel mellett vehettek részt átképzési, munkavállalást elősegítő programokban, sokkal eredményesebben vettek részt az ilyen jellegű projektekben, mint a kontroll csoport, hagyományosan a hajléktalan ellátói rendszer valamelyik lépcsőfokán állomásozó tagjai. (A felmérést 2 éven át, 800 hajléktalan személy bevonásával, 4 franciaországi nagyvárosban végezték.)
A szociális bérlakások területi eloszlását is szabályozzák a Városi Szolidaritás és Megújulásról szóló 2000. évi törvényben. (SRU, Solidarité et Renouvellement Urbains). A jogszabály egyik eleme, hogy az ötvenezernél nagyobb népességű agglomerációs területekhez tartozó városokban minimum 20% kell, hogy legyen a szociális bérlakások aránya. Amíg ezt az arányt nem érik el, a városoknak büntetést kell fizetniük. Noha ez a törvény fontos célt tűz ki maga elé, több ok miatt sem feltétlenül sikeres. Nehézség például, hogy a büntetés mértéke nem elég magas ahhoz, hogy a gazdag településeket szociális bérlakások építésére kényszerítse. Az SRU további hiányossága, hogy nem pontosítja, milyen típusú szociális bérlakásokat kell építeni, és a 20% akár a legfelső kategóriás (már-már piaci árú) lakásokkal is feltölthető lenne.
Németországban is az önálló lakhatáshoz juttatás az elsődleges szempont az érintettek helyzetének javításakor. A berlini tapasztalatok alapján bebizonyosodott, hogy a lakáshoz juttatás nem feltétlenül a legolcsóbb megoldás, de a többlépcsős hajléktalan ellátó rendszer fenntartása sem az. (Az ellátó rendszer alkalmazottainak 24 órás jelenléte, tisztasági előírások betartása, tűzvédelmi intézkedések, potenciálisan több konfliktus kezeléséhez szükséges szakember jelenléte, még több segítség az önállóság visszaszerzéséhez is jelentős költséggel jár.)
Svédországban a nemzeti törvényalkotás által garantált fedélhez való jog keretében biztosítják a lakáshoz és a szociális juttatásokhoz való hozzáférést a hajléktalanoknak.
A FEANTSA konferencián, a Hollandiában végzett kutatások összegzéseként is megállapították, hogy a megelőzés mindenképpen jobb és olcsóbb, mint a kialakult helyzet kezelése, azonban átmeneti szállón lenni is jobb és mindenképpen olcsóbb, mint az utcán.
Mindezeken túl a hajléktalan ellátásban résztvevő intézmények hatékony együttműködése nagyban segíti a költségtakarékosságot és hatékonyságot.
Az országonként felvázolt modellek egyöntetűen tükrözték, hogy a hajléktalanok munkaerő-piaci reintegrálódásának alapvető és elsődleges feltétele a lakhatás megoldása. Az egyes nemzetek hajléktalan helyzetet kezelő stratégiájának alapjai a megfelelő törvényi, intézményi és pénzügyi keretek összehangolásán túl, ─ amennyiben van már ilyen,─ a szociális biztonsághoz fűződő alapjog garantálásához szükséges kormányzati szintű politikai akarat, és csak ezután, ebből következően a lakhatás, a fedél biztosítása.

A vizsgálat megállapításai
A hatáskör tekintetében
A feladat- és hatáskörömet, valamint az ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságaimat az Ajbt. határozza meg. Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A munkaügyi központok a Nemzeti Munkaügyi Hivatalról és a szakmai irányítása alá tartozó szakigazgatási szervek feladat és hatásköréről szóló 323/2011. (XII. 28.) kormányrendelet 2. § (3) bekezdése szerint, a fővárosi és megyei kormányhivatal munkaügyi feladatokat ellátó szakigazgatási szerveként működnek. A kormányhivatalok a központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 1. § (2) bekezdés g) pontja értelmében központi államigazgatási szervnek minősülnek.
Az Ajbt. 18.§ (1) bekezdés b) pontja alapján a biztos vizsgálati hatáskörébe tartoznak a helyi önkormányzatok is.
Fentiekre figyelemmel a megkeresett szervek tevékenységének vizsgálatára kiterjed a vizsgálati hatásköröm.
A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására, vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat. Jelen esetben a hivatalbóli vizsgálat elrendelésének feltételei fennálltak, tekintettel arra, hogy a hajléktalan személyek magyarországi munkavállalási lehetőségeinek vizsgálata, egy – pontosan a felmérési kísérletek ellenére sem meghatározható számú –, de kétségtelenül nagyobb csoport alapvető jogait érinti.

Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az Alkotmány korábbi rendelkezéseit értelmező, közel két évtizedes alkotmánybírósági gyakorlatban a munkához való jog alkotmányos alapjogként a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jogot jelentette. Erre figyelemmel számos ombudsmani jelentés, valamint az éves beszámolók is rögzítették a foglalkoztatáshoz való jog jellegadó sajátosságait.
A második generációs szociális jogok közé sorolható foglalkoztatáshoz való jog két elemből áll, az egyik a „jog” a munkához, a munkavégzéshez, amely a munkahelyteremtést és ezek megőrzését, a munkanélküliség kezelését szolgáló állami foglalkoztatáspolitikát foglalja magában, a másik pedig a foglalkozás megválasztásának szabadsága (alanyi jellegű jog).
Az Alkotmánybíróság szerint a korlátozás más-más mérce alapján ítélendő meg aszerint, hogy a foglalkozás gyakorlását vagy annak szabad megválasztását korlátozza-e az állam, s az utóbbin belül is különbözik a megítélés az adott foglalkozásba kerülés szubjektív, illetve objektív korlátokhoz kötésének megfelelően. A munkához való jogot az veszélyezteti a legsúlyosabban, ha az ember az adott tevékenységtől el van zárva, azt nem választhatja. 
Bár a 2012. január 1-jétől hatályos Alaptörvény számos alkotmányi elemet átvesz, érintetlenül hagy, a szociális jogokkal, ezen belül a foglalkoztatáshoz való joggal összefüggésben több figyelemreméltó változtatást hajt végre, ezek jelentősége azonban eltérő lehet.
Az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdése („Mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz”) lényegében, kisebb módosítással átemelte az Alkotmány 70/B. § (1) bekezdését,11 azonban nem tartalmazza annak első fordulatát, vagyis, hogy a Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a munkához. 
Mindez ugyanakkor nem feltételez tartalmi változást, mivel az Alkotmánybíróság gyakorlatában a munkához való jog alkotmányos alapjogként a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jogot jelenti. Az Alaptörvény XII. Cikk (1) bekezdésének második mondata ugyanakkor – „Képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához.” – már egy teljesen új elemet és megközelítést foglal magában: jelentheti egyrészt a munkavégzési kötelezettség előírását a közösség gyarapítása érdekében a képességek és lehetőségek függvényében, másrészt a munkavégzéshez kapcsolódó arányos közteherviselés előírását egyaránt. Természetesen azt is hozzá kell tenni, hogy ezen a területen is az alkotmányos mérce, szemlélet (esetleges) változása komplex csak más alaptörvényi szakasz (pl. emberi méltósághoz való jog, szociális biztonsághoz való jog) értelmezésével együttesen vázolható fel. A kötelező és irányadó majdani alkotmánybírósági határozatok megszületéséig ugyanakkor az európai sztenderdek (különösen a közösségi alapjogi normák) mellett – kizáró rendelkezés hiányában – az ombudsman számára továbbra is használhatóak a korábbi alkotmánybírósági gyakorlat megállapításai.
Másik fontos változás, hogy az Alaptörvény nem tartalmazza az „egyenlő munkáért egyenlő bért” elvét sem {Alkotmány 70/B. § (2) }. Az Alkotmánybíróság értelmezésében azonban az Alkotmány 70/B. § (2) bekezdése az általános diszkriminációtilalmat megfogalmazó rendelkezésnek (70/A. §) a munka világára való konkretizálása, így ez elvben nem okoz értelmezési problémát.
Az Alaptörvény XII. cikkének (2) bekezdése szerint „Magyarország törekszik megteremteni annak feltételeit, hogy minden munkaképes ember, aki dolgozni akar, dolgozhasson”.
Az esélyegyenlőség előmozdításának kötelezettsége alapján (Alaptörvény XV. Cikk (4) bekezdés: „Magyarország az esélyegyenlőség megvalósulását külön intézkedésekkel segíti”) a társadalom egyes tagjai javára történő pozitív diszkrimináció, az egyenlő feltételek, az esélyegyenlőség biztosítása nemcsak megengedett, hanem a modern alkotmányos államtól el is várható, mind a szociális, mind a testi és lelki különbségekből adódó hátrányok enyhítése terén.
Különösen hangsúlyos ez a követelmény a társadalom perifériájára szoruló – hajléktalan – emberek felé, akik számára a pozitív megkülönböztetés, a munkavállalásukat elősegítő intézkedések, támogatások esélyt jelenthetnek a társadalomba történő visszaintegrálódásba.

Az Alaptörvény XV. cikkének (2) bekezdése tartalmazza a diszkrimináció tilalmát, mely szerint „Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.” 
A két évtizedes, töretlen, az Alaptörvény fenti rendelkezése alapján továbbra is irányadónak tekinthető alkotmánybírósági gyakorlat rögzíti, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként, egyenlő méltóságú személyként kell kezelnie, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni. A megkülönböztetés alkotmányossága tekintetében az Alkotmánybíróság két mércét alkalmazott. Az alkotmányos alapjogok tekintetében megvalósuló egyenlőtlen bánásmód esetén annak alkotmányossága az alapvető jogok korlátozására irányadó szükségességi-arányossági teszt alapján ítélhető meg. Bár az Alkotmány – ahogyan az Alaptörvény is – szövegszerűen csak az alapvető jogok tekintetében tiltotta a hátrányos megkülönböztetést, az Alkotmánybíróság szerint e tilalom, ha a megkülönböztetés sérti az emberi méltósághoz való alapvető jogot, kiterjed az egész jogrendszerre.

Az ügy érdeme tekintetében
Kétségtelen, hogy mind a hajléktalanság, mind a foglalkoztatás témaköre, ahogy a kettő sajátos metszéspontja is, sokrétű, komplex problémakör, melynek megoldását célzó bármely törekvés csak többoldalú, körültekintő megközelítéssel lehet eredményes. A megoldáskeresés alapja a probléma konkretizálása, a témakör egységes szemléletű feltérképezésével a legsúlyosabb pontok kiemelése, illetve a további lépések lehetséges irányainak kijelölése, és az együttműködés szükségességére történő figyelemfelhívás, melyek mind tekinthetők e jelentés feladatának, céljának.
Ennek szellemében a fővárosban élő hajléktalan személyek munkavállalási lehetőségeit vizsgáló kapcsolódó jelentés12 módszertanát megtartva, egységes szempontrendszert alkalmazva emelkedik e vizsgálat az országos szintre.
A két kapcsolódó vizsgálat – a fővárosi és az országos helyzetkép – eredményeit, tapasztalatait összevetve megállapítható, hogy a problémakör alapjaiban azonos, eltérések a megoldási lehetőségekben, illetve azok elérhetőségében mutatkoznak.
A vizsgálatok feltárták, az ismertetett gyakorlati tapasztalatok igazolják, hogy a hajléktalan személyek foglalkoztatásának már-már az ellehetetlenülésig fokozódó nehézségei részben az életvitelükből adódó, speciális problémáikra, és az ebből eredő diszkriminációs attitűdre, részben pedig a hazai munkaügyi rendszer merevségére, a foglalkoztatási lehetőségek korlátozottságára vezethetők vissza. E tekintetben nincs érzékelhető különbség a problémakör fővárosi és országos szintje között, ami a vidéki helyzetet (a budapestihez képest is) súlyosítja, az a területi egyenlőtlenségekből, az infrastruktúra hiányosságaiból eredő nehézségek fokozottabb jelenléte. A hajléktalan létből eredő speciális problémák, a hajléktalan ember fizikai és mentálhigiénés állapotának súlyossága, illetve ezek tünetei (szenvedélybetegségek, egymásból eredő, egymást súlyosító betegségek együttes jelenléte) és következményei nagyobb mértékben függenek az utcán töltött idő hosszúságától, mint a földrajzi környezettől. Releváns eltérés a túlélés és a hajléktalanságból való kikerülés esélyeiben van: Budapest közterületeit az ellátórendszer széles körű fővárosi intézményhálózata lefedi, a nyugati aluljáróban éjszakázókat mindig, de legalábbis jóval nagyobb eséllyel érik el a segítők, mint a vidéki kisvárosok elhagyatott területein kihűlt, statisztikákban nem is szereplő fedél nélkülieket. Látnivaló, hogy míg Budapesten a hajléktalan ügyfelek fogadására külön munkaügyi központi kirendeltség működik, addig a vidéki város munkaügyi központját bőven leterheli (gyakran túl is) az adott térség nagyszámú álláskeresőjével kapcsolatos ügyintézés, és nem (vagy csak ritkán) marad kapacitása külön a hajléktalan munkavállalók igényeivel, problémáival foglalkozni, az őket célzó programokat, projekteket közvetíteni, működtetni. Ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy  a hajléktalan ügyfelekre specializált munkaügyi hivatalok létesítése megoldaná a problémát, de kétségtelen, hogy – különös tekintettel a pályázati rendszer bürokratikusságára –, az infrastruktúrális különbségek, illetve a (főként) ezekből eredő információ- és forráshiány a végletekig szűkítik a vidéki hajléktalan emberek tanulmányi, képzési, munkavállalási lehetőségeit és ezáltal reintegrálódási esélyeit.
A hajléktalan emberek foglalkoztatásával összefüggésben felvetett kérdések, a felmerülő problémák és az azokra adható megoldási javaslatok tekintetében is mindhárom megkeresett csoporttól (önkormányzatok, munkaügyi központok, civil szakma) egybehangzó válaszok érkeztek; a nehézségek az ország valamennyi területén ugyanazok, és megoldásukra adható válaszok tekintetében is konszenzus tapasztalható, a rendelkezésre álló lehetőségek azonban nagyon szűkösek.
Léteznek ugyan a hátrányos helyzetűek, rászorulók munkavállalási esélyeinek növelését, foglalkoztatásuk elősegítését célzó kedvezmények és programok, ezek azonban túl általánosak, kimerülnek a közfoglalkoztatás kereteiben megvalósuló kényszermegoldásokban és az ellátórendszer központosítottsága, a pályáztatás túlbürokratizáltsága miatt vidéken szinte egyáltalán nem elérhetőek, eredményeik, hatékonyságuk nem érzékelhető. Ezt a problémát súlyosítja, hogy az egyes vidéki önkormányzatok önerőből nem képesek ilyen jellegű programok megvalósítására, a közmunka-program terjedésével egyre kevésbé érdekeltek, motiváltak ebben, valamint, hogy ha el is érhetnek valamely pályázati forrást, azok gyakran nem veszik figyelembe a célcsoport speciális igényeit, így valódi eredmény elérésére még sikeres megvalósításuk esetén sem alkalmasak.
A fenti megállapításokra tekintettel, indokoltnak tartom a jelentésben vázolt szempontrendszer és az ismertetett ajánlások együttes figyelembe vételével, a vonatkozó jogszabályi háttér szükséges módosításai és ezek mielőbbi gyakorlati alkalmazhatóságának elősegítése által a hajléktalan-lét speciális igényeire szabott, a nehézségek leküzdéséhez, a sikeres munkaerő-piaci (s ezáltal társadalmi) reintegrációhoz érdemi segítség nyújtására valóban alkalmas elemek beépítését a munkaügy rendszerébe. Mindenekelőtt tehát – figyelemmel a fővárosi és a vidéki helyzet közötti különbségek csökkentésének szükségességére-, a pályáztatási rendszer bürokratikus merevségének, illetve az ellátórendszer főváros-centrikusságának oldása, a helyi problémák helybeni megoldási lehetőségeinek, valamint a speciális igények figyelembe vételének elősegítése szükséges.
Ismételten hangsúlyozva a vizsgált problémakör komplexitását, ha csak érintőlegesen is, de szükségesnek tartom e jelentés keretei között néhány elméleti kérdés felvetését is.
Mindenekelőtt tisztázandó az érintetti kör, a célcsoport definiálása, definiálhatósága. Kérdéses, hogy a hajléktalan személyek, rászorulók munkavégzési lehetőségeit vizsgálva valóban „csak” azokra az emberekre kell-e fókuszálnunk, akik nappalaikat a vidéki nagyvárosok főterein, éjszakáikat pedig a pályaudvarokon töltik? Vajon valóban csak az ellátórendszerrel kapcsolatba kerülő személyek azok, akik annyira kiszolgáltatottak, hogy többlet-figyelemmel kell feléjük fordulnunk, vagy akár a vidéki kistelepülésen a létminimum küszöbén, akár a tanyavilágban, bármely szolgáltatástól ijesztően távol, elszigetelten élő családok, egyedül élő emberek is? A hajléktalan-ellátás intézményrendszerének működését foglalkoztatási szempontból is figyelve kérdésként merül fel, hogy a szociális szakma által hirdetett reintegrációs célkitűzésnek mennyiben felel(tethető) meg az a gyakorlat, hogy a klienseket évekig az ellátórendszerben tartjuk, időszakosan, egy-egy pályázati program időtartamára kiemeljük, majd, újra csak az intézmények között vándoroltatjuk; vagy az, hogy magas nyugdíj-jövedelemmel rendelkező, de egyébként egészséges emberek évekig átmeneti szállón „élnek”?
Bár az alapvető jogok biztosaként az egyes jogalkotói és jogalkalmazói döntéseket célszerűségi, gazdaságossági szempontokból nem vizsgálhatom, indokoltnak tartom felhívni a figyelmet a hajléktalan ellátás területén jelentkező egyenlőtlen forráselosztásra, amely alapján nem egyértelmű, hogy az ellátottak sikeres társadalmi reintegrációja, vagy inkább az ellátók fenntartására való törekvés jelenik meg elsődleges prioritásként.
E felmerülő kérdéseket találóan összegzi az egyik civil szervezet leveléből származó alábbi idézet: „A legnagyobb hiányosság, hogy még mindig nagyon keveset tudunk a hajléktalan emberről. Különböző módszerek, eljárások, vizsgálatok bűvkörétől elvakulva, nem látjuk be azt a köztudott tényt, hogy a hajléktalan emberek közel 60%-a nem azokban az intézményekben van, ahol lennie kellene, mert beteg, mert tudása, ismeretei elavultak, kapcsolatai beszűkültek, folyamatosan kirekesztődött a társadalomból, szenvedélybetegségben szenved, mentális- és pszichés állapota csőd-közeli állapotban van”, esetleg ezek közül több párhuzamosan sújtja. A különböző pályázati programok, amelyek megcélozzák ennek a klienskörnek a visszavezetését a mindennapi, civil életbe, nagyrészt (vagy teljes mértékben) azokra az intézményekre hagyatkoznak, akik azt gondolják, hogy meg tudnak birkózni a munkaerő-piaci kihívásokkal, eredményesen tudják képviselni ügyfeleiket ezen a terepen; vagy maguk hoznak létre olyan foglalkoztatási struktúrát, amelyben (gondolják) eredményesen tudják foglalkoztatni az ügyfeleket. Természetesen ehhez védett lakhatási lehetőségeket, különböző ellátásokat is csatolnak, csak arról feledkeznek el, hogy ezek a programok csupán hónapokig, a legjobb esetekben maximum 1-2 évig tartanak.”
Megállapítható, hogy a megkeresett települések jellemzően nem rendelkeznek kifejezetten a hajléktalan emberek foglalkoztatását célzó, azt elősegítő programokkal; e célcsoport foglalkoztatásának tipikus formája a nonprofit közhasznú kft-k által végzett közfoglalkoztatás, melynek keretein belül a hajléktalan személyeket általában a város közterületeinek rendben tartására, hulladékgyűjtésre, parkgondozásra alkalmazzák. 
Az egyenlő bánásmód és az egyenlő esélyű hozzáférés biztosításának követelményét sértő, valamint a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való joggal összefüggésbe hozható visszásság bekövetkeztéhez vezet az a tendencia, amely szerint a közfoglalkoztatás kiszélesedése miatt az egyéb lehetőségek megszűntek, illetve az önkormányzatok nem motiváltak arra, hogy kifejezetten a hajléktalan személyek foglalkoztatását segítő programokat dolgozzanak ki, mert egyszerűbb a közfoglalkoztatás kereteiben munkáltatni őket. A különösen kiszolgáltatott hajléktalan munkavállalóknak azonban ez nem (lehet) elég, hiszen számukra éppen a speciális, egyéni szükségletekre és a hajléktalan-létből eredő tipikus akadályozó tényezőkre hatékonyan reagálni képes metódusok jelenthetnének valódi megoldást. 
Fenti problémával összefüggésben a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jogot érintő alapjogi visszásság súlyát fokozza, hogy ha mégis adódnak a hajléktalanok számára elérhető munkavállalási lehetőségek, azok vagy eleve illegális foglalkoztatást, vagy csupán időleges lehetőséget, idénymunkát jelentenek, vagy az igénybevételükhöz olyan bonyolult ügyintézési út vezet, melynek teljesítésére önállóan nem képesek.
Jelen vizsgálat tapasztalatait összegező álláspontom, hogy a vidéki hajléktalan emberek elhelyezkedését elsősorban a helyi munkahelyteremtéssel, a képzési, és átképzési lehetőségek megteremtésével, a szociális segítői (mentor)hálózat kialakításával, valamint a munkáltatók által igénybe vehető kedvezmények széles körű elterjesztésével, illetve mindezek jogszabályi szintű támogatásával lehetne ösztönözni.
Továbbra is szükségesnek tartom a méltó munkakörülmények biztosításának, valamint a munkavállalók kiszolgáltatottságával visszaélő munkáltatók tevékenységének szigorú(bb) és folyamatos ellenőrzését. Fontosnak tartom továbbá a valódi igényekre, különösen az egyes helyi specifikumokra figyelemmel megvalósuló képzéseket, tanfolyamokat, illetve az egyes képzési programok közötti átjárás lehetőségét, a folytatólagos pályázati programok kiírását, amelyek folytonosságot, ezáltal hosszabb távú megoldások elérését biztosíthatják.
Megállapítom, hogy a szociális segítő szakma és a jogalkotói, jogalkalmazói szféra  érdemi együttműködése nélkül, az érintettek számára elérhető továbbképzési, átképzési lehetőségek, reszocializációs- és mentor-programok hiányában a jelenlegi merev és erősen diszkriminatív struktúrában a hajléktalan személyek elhelyezkedési esélyei minimálisra csökkennek, a munkaerő-piacra való visszakerülésük ellehetetlenül. Ez a helyzet pedig az emberi méltósághoz való joggal, a munkához és a szociális biztonsághoz való joggal, valamint a diszkrimináció tilalmával összefüggésben alapjogi visszásságot idéz elő.
Jelen vizsgálat tapasztalatai is megerősítik azt a tényt, hogy a hajléktalanságból való kivezető út egyetlen valóban hatékony lépcsőfoka a munkavállalás. A hajléktalan-ellátás intézményeiből önálló lakhatásba, önfenntartó életvitelre való át-, vagy visszatérésük, illetve tartós, sikeres (ott)maradásuk, reszocializációjuk elengedhetetlen előfeltétele a rendszeres, saját munkajövedelem – financiális és mentálhigiénés szempontból egyaránt. A munkához jutás lehetőségének pusztán formális módon történő biztosításával lehetetlen a társadalomba történő visszailleszkedés. Kiszolgáltatottságukra, többszörösen hátrányos helyzetükre tekintettel a legtöbb, ami ennek sikeréhez elvárható a hajléktalan személyektől, hogy a segítőikkel együttműködve, lelkiismeretesen kihasználják a rendelkezésre álló lehetőségeket. A vidéki és a fővárosi helyzet kiegyenlítésére való törekvés, a speciális igényeikre szabott lehetőségek biztosítása, foglalkoztatásuk feltételeinek megteremtése pedig nem csak feladata, hanem belátható érdeke is a rászorulókról gondoskodni köteles államnak.
A hajléktalan-ellátórendszer fenntartásával és fejlesztésével kapcsolatosan korábbi jelentéseimben13 megfogalmazott álláspontomat nyomatékosítva, hangsúlyozom, hogy az alapvető jogok biztosaként a hajléktalanság problémakörének kezelésében kizárólag rendészeti elemektől mentes, szociális jellegű, a hajléktalan személyek társadalomba történő visszailleszkedésének elősegítésére valóban alkalmas, a megelőzést hatékonyan, eredményesen szolgáló programokat, intézkedéseket tartok elfogadhatónak.
Tekintettel arra, hogy a speciális igényekhez igazodó, atipikus foglalkoztatási formákat a rendszerbe építő munkaügyi struktúra megteremtéséig; az egyénre szabott megoldási lehetőségek elérhetővé válásáig az érintettek élethez és az emberi méltósághoz, valamint a szociális biztonsághoz való alapjogaival összefüggő visszásságok közvetlen veszélye továbbra is fennáll, a jövőben is fokozott figyelemmel kísérem a hajléktalanok munkavállalási lehetőségeit érintő változtatások eredményeit, következményeit.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapjogokkal összefüggő visszásságok megszüntetése illetve jövőbeni megelőzése érdekében az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem az emberi erőforrások miniszterét, hogy a foglalkoztatás-politika finanszírozási hátteréért felelős nemzetgazdasági miniszterrel együttműködve, kezdeményezze a témakörre vonatkozó jogszabályok felülvizsgálatát, és olyan irányú módosítását, amely lehetővé teszi a foglalkoztatási struktúra merevségének oldását, elősegíti a pályázati rendszer országosan azonos szintű elérhetőségének megvalósítását, a hajléktalan személyek speciális igényeit, védett munkavállalási lehetőségek elterjesztését, különleges munkavégzési körülmények alkalmazhatóságát, valamint mindezek ellenőrizhetőségét. 

Budapest, 2012. november

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 A jelentés teljes szövege ezen a linken érhető el: http://www.ajbh.hu/allam/jelentes/201202723.rtf
2 TÁMOP: Társadalmi Megújulás Operatív Program, az Új Magyarország Fejlesztési Terv része, 85 % ban Európai Szociális Alapból, 15%-ban hazai forrásokból finanszírozva TÁMOP-1.1.1.”Megváltozott munkaképességű emberek rehabilitációjának és foglalkoztatásának segítése” projekt TÁMOP-1.1.2 „A hátrányos helyzetűek foglalkoztathatóságának javítása (Decentralizált programok a konvergencia régiókban)” projekt  TÁMOP -2.1.6. „Újra tanulok!” kiemelt projekt  TÁMOP-5.3.3. Hajléktalan emberek társadalmi és munkaerő-piaci integrációját segítő programok támogatása START-Plusz program: a Szociális és Munkaügyi Minisztérium által 2007. július 1-től indított program, amely a TÁMOP-1.2.1. program keretében, Hátrányos helyzetűek foglalkoztatását ösztönző járulékkedvezmények”-et nyújt. A program célja, hogy támogassa a munkaerő-piaci szempontból hátrányos helyzetűnek számító kismamákat, a kisgyermeket nevelő szülőket, közeli hozzátartozót ápoló családtagokat és a tartósan munka nélkül lévőket. START-Extra program: Az "50 év feletti munkanélküliek elhelyezkedésének elősegítése" elnevezésű központi munkaerő-piaci program, melynek segítségével 2005-ben és 2006-ban közel 40 ezer 50 évnél idősebb munkavállalónak sikerült visszatérnie a munkaerő-piacra. A TÁMOP-1.2.1. keretében 2007. július 1-től kezdődően indított „Hátrányos helyzetűek foglalkoztatását ösztönző járulékkedvezmények” program.. E porgrammal a kormány segíteni szeretné a munkaerő-piaci szempontból hátrányos helyzetűnek számító 50 év feletti vagy alacsony iskolai végzettségű tartósan álláskeresőket és a rendelkezésre állási támogatásban részesülőket a munkáltatók által igénybe vehető járulékkedvezmények útján.
3 Országos Foglalkoztatási Közalapítvány
4 Erről részletesebben lásd az AJB-4162/2012 számú ombudsmani jelentést (33-36. oldal)
5 MK: Munkaügyi központtól álláskeresési ellátást kap
6 ÖNK: A helyi települési önkormányzattól foglalkoztatást helyettesítő, átmeneti, egyszeri támogatást kap
7 1/2000 SzCsM Rendelet módosítása révén
8 „…a hajléktalan személyek foglalkoztatásának már-már az ellehetetlenülésig fokozódó nehézségei részben az életvitelükből adódó, speciális problémáikra, és az ebből eredő diszkriminációs attitűdre, részben pedig a magyar munkaügyi rendszer merevségére, a foglalkoztatási lehetőségek korlátozottságára vezethetők vissza. (…) léteznek ugyan a hátrányos helyzetűek, rászorulók munkavállalási esélyeinek növelését, foglalkoztatásuk elősegítését célzó kedvezmények és programok, ezek azonban túl általánosak, és a gyakorlatban kevésbé érvényesülnek, eredményeik, hatékonyságuk nem érzékelhető…”
9 a FEANTSA 2012. június 8-án, Brüsszelben, a hajléktalanság finanszírozásáról tartott tényfeltáró konferenciájának teljes jegyzőkönyvi anyaga elérhető az alábbi linken: (http://feantsa.horus.be/code/EN/pg.asp?Page=1401)
10 Forrás: Pósfai Zsuzsi „Nemzetközi kitekintés: Szociális bérlakás-rendszer Franciaországban” című írása http://avarosmindenkie.blog.hu/2012/09/27/nemzetkozi_kitekintes_szocialis_berlakas-rendszer_franciaorszagban – Jean-Claude Driant: Les politiques du logement en France, La Documentation Française, 2009. – Ile-de-France régió szociális bérbeadó szervezeteinek szövetségénél 2012 tavaszán végzett gyakorlat személyes tapasztalatai.
11 Alkotmány 70/B. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a munkához, a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához.
12 AJB-2723/2012. számú jelentés
13 AJB-1834/2012.; AJB-4326/2011. és AJB-367/2011. számú ügyben kiadott jelentések