Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-2994/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Kéri Szilvia
dr. Litkey-Juhász Orsolya

Az eljárás megindítása
A 2012. évben a „Válság vesztesei – a paragrafusok fogságában” elnevezésű projektet indítottam a jelenleg is tartó válságfolyamat következményeinek feltérképezésére, tanulmányozására, a tanulságok levonására. A válság és az ebből fakadó megszorítások nemcsak az egyes embereket, a családokat érintik, de hatást gyakorolnak az államra, az önkormányzatokra, és az önkormányzat által kiépített és működtetett közszolgáltatásokra is. 
A projekt keretében az alapjogok és alkotmányos elvek érvényesülését szem előtt tartva az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 18. § (4) bekezdése alapján hivatalból több környezeti tárgyú vizsgálatot folytattam. 
Hivatalomhoz évek óta folyamatosan számos panasz érkezik a kötelező települési szilárd hulladékkezelési közszolgáltatás tárgykörében. A hulladékkezelés rendkívül összetett problémakörén belül – lényegében függetlenül a helytől, az ország valamennyi részéből – a panaszok jellemzően azzal a kérdéssel foglalkoznak, hogy indokolt-e, illetve mennyiben megengedhető a lakosság fizetési kötelezettséggel való terhelése. A hazai lakosság fizetőképessége ugyanakkor közismerten egyre több területen romlik, a megélhetési nehézségekkel küzdő állampolgároknak már most is nagy problémát okoz a hulladékdíj megfizetése. A hulladékkezeléshez kapcsolható nem kívánatos lakossági attitűdök (kommunális hulladékok égetése, ingatlanokon belüli felhalmozása és engedély nélküli kezelése, továbbá azok elhagyása) az egyedi beadványokban ugyancsak gyakran megfogalmazott problémakörök, amely ellen – tapasztalataim szerint – a hatóságok nem tudnak érdemben fellépni.
A települési szilárd hulladék-szállítási közszolgáltatás a teljes lakosságot érinti, ezért kiemelt figyelmet érdemel a terület alapjogi szempontú vizsgálata. A fentiekkel összefüggésben a projekt keretében hivatalból vizsgálatot indítottam „A válság megjelenése a települési szilárd hulladékkezelésben” címmel, tekintettel arra, hogy a települési szilárd hulladékkezelési közszolgáltatással összefüggésben felmerült az egészséges környezethez való jog, a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye, és a jogorvoslathoz való jog sérelmének a gyanúja.
A vizsgálat elsődleges célja annak feltárása, hogy a gazdasági-pénzügyi válság milyen problémákat okoz a települési szilárd hulladékkezelési közszolgáltatás terén, annak ellátását veszélyezteti-e, illetve miként tükröződik az abban résztvevők magatartásában. 
A vizsgálat célja továbbá áttekinteni, hogy a fenti problémakörrel összefüggésben mit mutatnak a hozzánk érkező panaszok, valamint feltárni, hogy a konfliktusok jogalkotási, jogalkalmazási, illetve jogértelmezési, valamint az intézményi rendszer működésének/működtetésének zavaraira, esetleg az érdek-motivációk hiányára vezethetők-e vissza.
A vizsgálatom eredményes befejezése érdekében az Ajbt. 21. § (1) bekezdés a) pont alapján kérdéseimmel megkerestem a Vidékfejlesztési Minisztériumot, az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökséget, a Nemzetgazdasági Minisztériumot, a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóságot, a közszolgáltatást nyújtó cégek közül a Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt-t, az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt-t, a Saubermacher-Magyarország Kft-t, és a Remondis Kft-t.
Az Ajbt. 26. § (2) bekezdése alapján kérdésekkel fordultam a témakörben érintett Országos Környezetvédelmi Tanácshoz, a Köztisztasági Egyesüléshez, a Humusz Szövetséghez, a Környezetvédelmi Szolgáltatók és Gyártók Szövetségéhez, a Települési Önkormányzatok Országos Szövetségéhez, a Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetségéhez, a Magyar Önkormányzatok Szövetségéhez, valamint a Jegyzők Országos Szövetségéhez.1

Érintett alapvető jogok és alkotmányos értékek
–	a nemzet közös öröksége (Alaptörvény P) cikk: „A természeti erőforrások, különösen a termőföld, az erdők és a vízkészlet, a biológiai sokféleség, különösen a honos növény- és állatfajok, valamint a kulturális értékek a nemzet közös örökségét képezik, amelynek védelme, fenntartása és a jövő nemzedékek számára való megőrzése az állam és mindenki kötelessége.”)
–	az egészséges környezethez való jog (Alaptörvény XXI. cikk (1)-(3) bekezdések: „Magyarország elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez. Aki a környezetben kárt okoz, köteles azt – törvényben meghatározottak szerint – helyreállítani vagy a helyreállítás költségét viselni. Elhelyezés céljából tilos Magyarország területére szennyező hulladékot behozni.”)
–	a jogállamiság elve és a jogbiztonság követelménye (Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”)
–	jogorvoslathoz való jog (Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdés: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti.”)

Alkalmazott jogszabályok
•	a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Ptk.),
•	az árak megállapításáról szóló 1990. évi LXXXVII. törvény,
•	a környezet védelmének általános szabályairól szóló 1995. évi LIII. törvény (Kvt.),
•	a fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvény (Fgytv.),
•	a hulladékgazdálkodásról szóló 2000. évi XLIII. törvény (Hgt.),
•	a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény (Jat.),
•	az egyes törvények Alaptörvénnyel összefüggő módosításáról szóló 2011. évi CCI. törvény,
•	a hulladékról szóló T/5538. számú törvényjavaslat.
•	a települési hulladékkal kapcsolatos tevékenységek végzésének feltételeiről szóló 213/2001. (XI. 14.) Korm. rendelet,
•	a hulladékkezelési közszolgáltató kiválasztásáról és a közszolgáltatási szerződésről szóló 224/2004. (VII. 22.) Korm. rendelet
•	a települési hulladékkezelési közszolgáltatási díj megállapításának részletes szakmai szabályairól szóló 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet.

A megállapított tényállás
A megkeresésekre adott információkból levonható következtetések jobb átláthatósága érdekében a válaszokat témakörök szerinti csoportosításban ismertetem, és ezen belül tüntetem fel, hogy mely megkeresett szervezettől érkezett a válasz. A kérdéseket a megkeresett szervezettől függően tettem fel.

1. A gazdasági-pénzügyi válság miként érinti a közszolgáltatás folyamatos ellátását, azt meglátása szerint veszélyezteti-e?
A Vidékfejlesztési Minisztérium válasza szerint a közszolgáltatás jelenleg zavartalanul működik, azonban aggasztó, hogy a közszolgáltatók –jelentős díjhátralék miatti –kintlévősége számottevően növekszik. Ennek összege elérte a 4 Mrd forintot, és továbbra is növekszik. A kintlévőség különösen egyes kistelepüléseken veszélyeztetheti a későbbiek folyamán a közszolgáltatás folyamatos ellátását.
A kintlévőség rendezésére két megoldás lehetséges. Ezek közül az egyik az állami forrás igénybevétele, amelyet azonban nem támogat a szaktárca. A másik a közszolgáltatás díjában költségelemként történő elismerés, amely azonban méltánytalan lenne a fizetési kötelezettséget teljesítőkkel szemben. Megemlíti ezzel összefüggésben, hogy az eddigi szabályozás szerint a jegyző rendelkezik hatáskörrel a díj köztartozás módjára történő behajtására, és ez éveken át nagyon alacsony hatékonysággal működött, ezért a Törvényjavaslat szerint a meg nem fizetett díjak végrehajtása a nemzeti adó- és vámhivatalhoz fog kerülni.
Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség úgy fogalmazott, hogy a válság ellenére a közszolgáltatásban nincs fennakadás. Szintén említi, hogy a közszolgáltatók kintlévőségei egyre jobban nőnek. Véleménye szerint, mivel a közszolgáltatás megszervezése és működtetése kötelező önkormányzati feladat, fennakadás veszélyéről nem lehet beszélni, viszont a közszolgáltatás színvonalát ronthatja.
A Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt. szerint a fővárosban nem veszélyezteti jelenleg a válság a folyamatos ellátást. Ezzel összefüggésben a díjhátralék adók módjára történő behajtás problémakörét elemezte. Budapest viszonylatában csak a közelmúltban alakult ki a jegyzők általi behajtás rendje, illetve az még most is formálódik. Álláspontja szerint a rendszer nem megfelelően működik, így a közszolgáltatás folyamatos és biztonságos ellátását biztosító funkcióját nem tudja betölteni. 
A behajthatatlan díjhátralék esetében a folyamatos feladatellátás érdekében javasolja – a 2005 előtt hatályban lévő törvényi szabályozás analógiájára -, hogy az eredménytelen behajtás tényének megállapítását követően a közszolgáltatás ellátására kötelezett önkormányzatnak vagy esetleg az államnak a díjhátralékokért fennálló mögöttes felelősségét szükséges lenne bevezetni.
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. kifejtette, hogy a válság hatásai érzékelhetőek, hiszen a költségek folyamatosan emelkednek, a fogyasztói magatartás változik, vagyis a fizetési hajlandóság csökken, és ezáltal a kintlévőségek növekedése tapasztalható. A rendelkezésre állást ezek ellenére is a közszolgáltatónak a helyi rendeletben szabályozottak szerint teljesítenie kell. Ismertette, hogy mely –nem kizárólagosan a válság által generált –tényezők miatt egyre növekvő finanszírozási gondot jelent a közszolgáltatás ellátása: növekvő üzemanyagárak, a forint romlása, az adóterhek növekedése, az eljárási illeték növekedése, a közszolgáltatók hatósági ellenőrzése és fokozott bírságolása, a kintlévőség növekedése és a behajtás eredménytelensége, és egyes jogszabályváltozások.
A közszolgáltatók hatósági ellenőrzése és fokozott bírságolása kapcsán megjegyzi, hogy ezzel párhuzamosan szükség lenne arra, hogy a növekvő hatósági szigor az illegális hulladékkezelés ellen is megnyilvánuljon, és nemcsak a könnyebben ellenőrizhető nagy társaságokra terjedjen ki.
Az adók módjára történő behajtással összefüggésben kiemelte, hogy a jogalkotó a díjfizetés és a hulladékgazdálkodási rendszer összefüggését felismerve azt elősegítendő minősítette a meg nem fizetett díjat köztartozássá, a gyors és hatékony behajtás érdekében. A célt azonban nem sikerült elérni, így jelenleg nincs megfelelő igényérvényesítési eszköz a behajtásra. Az önkormányzati adóbehajtás nem működik jól, az önkormányzatok jogértelmezésétől függ a gyakorlat. Jellemzően a behajtás egyszeri megkísérlése után nem tesznek több kísérletet a behajtás eredményessége iránt, öt év elteltével pedig a követelés elévül. Véleménye szerint az is közrejátszik, hogy az önkormányzat nem rendelkezik a behajtáshoz szükséges „apparátussal” és motiváltsággal.
A Saubermacher-Magyarország Kft. szerint a válság közvetlenül nem veszélyezteti a közszolgáltatás ellátását, a lakossági és önkormányzati kintlévőségek, a nem fizetések azonban igen.
Az Országos Környezetvédelmi Tanács úgy véli, hogy a válság okozta jelenségek már jelentős problémákat okoznak a közszolgáltatásban, és ha a folyamatok nem változnak, komolyan veszélyezteti az ellátás biztonságát.
A Köztisztasági Egyesülés válaszában kifejtette, hogy a válság közvetetten és közvetlenül érinti a közszolgáltatást.
A közvetlen érintettség azt jelenti, hogy csökken a lakosság részéről a fizetési hajlandóság, ezzel együtt növekszik a közszolgáltatók kintlévősége, és a behajtásra irányuló eredménytelen eljárások száma. A 4 Mrd forint kintlévőség térségenként eltérő mértékben súrolja a működőképesség határát. Megemlíti ezzel kapcsolatban, hogy ezen okból kifolyólag szükséges az állami beavatkozás, amit az is alátámaszt, hogy a közszolgáltatás „végső megrendelője” az állam azáltal, hogy kötelezővé teszi a közszolgáltatás megszervezését és annak igénybevételét. Véleménye szerint ezért az államnak intézményi és anyagi mögöttes felelőssége is van. Hozzáteszi azt is, hogy növekszik az illegális hulladéklerakás és elhagyás nagysága, a hulladék gyűjtő szigetek fosztogatása, rongálása. Közvetett formában érinti a szabályozási rendszeren keresztül, például a 2011. év végén a Hgt. módosításával bevezetett, a közszolgáltatásért megállapított díjra vonatkozó „díjstop” szabályozásban, amely a szektor számára – megfogalmazása szerint – „komoly hátrányt jelent”2.
A Környezetvédelmi Szolgáltatók és Gyártók Szövetsége szintén arról tájékoztatott, hogy a közszolgáltatók kintlévősége folyamatosan nő, a lakosság fizetőképessége csökken, a közszolgáltatók pénzügyi veszteségei nőnek, és mindez meglátása szerint veszélyezteti a közszolgáltatás folyamatos üzemeltethetőségét. Szintén elemzi az adók módjára történő behajtás kérdéskörét. Véleménye szerint a jogalkotó ezzel megteremtette a közszolgáltatás finanszírozhatóságának feltételeit, azonban a végrehajtás nem egységes és alacsony hatékonyságú. Véleménye szerint megoldást jelentene, ha az önkormányzati adóhatóság érdekeltségét a behajtás során megteremtenék, például azáltal, hogy a behajthatatlan hátralék közvetlenül az önkormányzatnál jelentkezzen. Vagyis, a behajthatatlanság tényének megállapítását követően a díjhátralékot a közszolgáltató részére köteles lenne megfizetni. A Szövetség jogértelmezése szerint a Hgt. jelenlegi szabályozása is ezt támasztja alá, hiszen a 21. § (1) bekezdése szerint a települési önkormányzat kötelezően ellátandó közszolgáltatásként hulladékkezelési közszolgáltatást szervez és tart fenn. A lakosok esetében pedig anyagi rászorultság esetében kellene támogatást nyújtani a díj megfizetése érdekében.
A Humusz Szövetség meglátása szerint a válságnak kettős hatása van a háztartások hulladéktermelésére, mert egyrészt fokozott takarékosságra (a fogyasztás csökkentésére) ösztönzi a lakosságot, másrészt az inferior, gyenge minőségű termékek felé tolják el a keresletet, amelyeknek többnyire a csomagolása is olcsó, nem szempont esetükben a környezettudatosság, továbbá nem tartósak, nem javíthatók, gyorsan hulladékká válnak. A közszolgáltatásra tehát a hulladékkeletkezés pontján van hatással a válság. 
A közszolgáltatás folyamatos ellátását nem veszélyeztetheti egy gazdasági válság, ugyanis az komoly népegészségügyi következményekkel járna.
Az emelkedő díjak részben a szűkülő, így dráguló energiaforrások következményei, részben az erősen centralizálódó hulladékgazdálkodásnak, amely többnyire a legelmaradottabb, legkisebb és legkevesebb érdekérvényesítő képességgel rendelkező kistelepüléseket sújtó növekvő szállítási költséget okoz, harmadrészt a túlméretes, jelenleg is sokhelyütt kihasználatlan uniós nagyberuházások terhei.
A Települési Önkormányzatok Országos Szövetsége válasza szerint a válság alapjaiban véve nem veszélyezteti a folyamatos ellátást. Véleménye szerint több az adók módjára történő behajtási eljárás, a piacok bővülése és a közszolgáltatást nyújtó kis cégek „kiszorítása” történik.
A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetsége által küldött vélemények szerint a gazdasági-pénzügyi válság vesztese a lakosság, így a közszolgáltatás folyamatos ellátása is veszélyben van. A lakosok nagy része a víz, villany, és gázszámláit nem tudja kifizetni. Azok, akiknél kikapcsolják valamelyik szolgáltatást, rendszerint esélyt sem látnak arra, hogy valaha is visszakapcsolják, általában egyik szolgáltatást követi valamelyik másik korlátozása. Mivel ezek a szolgáltatások a mindennapi létfenntartáshoz nélkülözhetetlenek, olyan szolgáltatásoknál keresik a számlák fizetése alól a kibúvót, amely érezhetően nem okoz minőségi romlást a család életében. Így a kéményseprés és a hulladékszállítás után járó díjat nem fizetik ki a megszorulók legelőször.
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége szerint a közszolgáltatás folyamatos ellátása nincs közvetlen veszélyben, de a közép és hosszú távú feladatellátás színvonala csökkenni fog. A társaságok műszaki színvonala csökken, az eszközök pótlásának üteme lelassult, a lakossági kintlévőség állomány növekszik.

2. A válság hatásai miként befolyásolják a települési szilárd hulladékkezelési közszolgáltatásban résztvevők (települési önkormányzat, közszolgáltató, illetve ingatlantulajdonos) magatartását? 
Van-e kimutatható kapcsolat a közszolgáltatás díjának mértéke és a nem kívánt lakossági magatartások között? Van-e összefüggés a hulladékkezelés terén elérhető mérőszámok alapján a termelődő hulladékok eredete, összetétele, illetve sorsa között a válsággal kapcsolatban?
A Vidékfejlesztési Minisztérium válasza szerint a kiadásai mérséklésére törekszik az önkormányzat, a közszolgáltató és az ingatlantulajdonos, illetve bevételei növelésére a közszolgáltató. A díjemelkedés és egyes nem kívánt lakossági magatartások között természetesen összefüggés van. A minisztériumhoz érkező lakossági beadványok alapján álláspontja szerint levonható az a következtetés, hogy különösen azok körében gyakori a közszolgáltatás elutasítása, akiknek a kedvezményét elvonták, vagy úgy alakították át, hogy az számukra jelentős díjnövekedést eredményez (például ha egy egyedülálló vagy időskorú lakos kedvezményét megvonták, de cserében választhatja a 70 literes gyűjtőedényt, ha ez összességében számára díjemelkedést okoz).
A díj emelkedése összefüggésben áll a kintlévőség növekedésével. Ezzel összefüggésben megjegyzi, hogy a többi közszolgáltatás díja is emelkedik, azonban a várható jogkövetkezmények ismeretében a díjhátralékot nem kiegyenlítő lakos inkább rendezi a villanyszámlát, vízdíjat, gázszámlát, mint a hulladékszállítás díját.
A hulladék mennyiségére vonatkozóan a 2012. május-június időszakában az alábbiakról számolt be. A szilárd hulladék mennyisége 2006-ig növekedett, majd azóta folyamatosan csökken. A szelektíven gyűjtött hulladék mennyisége egy év kivételével minden évben növekedett. Az éves összes mennyiségből a szelektíven gyűjtött mennyiséget levonva, és a 2006-os év adatát a 2010-es évvel összevetve véleménye szerint az látszik, hogy a lakosságtól és a gazdasági társaságoktól elszállított szilárd hulladék mennyisége ezen időszak alatt 15%-kal csökkent.
Felhívja a figyelmet arra is, hogy a települési hulladék szállításért a többi kiadásához képest nagyobb összeget kell a lakosságnak fizetnie a válság időszaka alatt, miközben az általa átadott hulladék mennyisége csökkent. Ezt a következtetést a KSH adataiból vonta le, amely szerint a fogyasztói ár-indexek az egyéni fogyasztás rendeltetés szerinti osztályozása című kimutatás alapján a hulladékszállítás indexe a 175-ös értékre nőtt a 2006-2010-es években, miközben a lakossági fogyasztói ár-index összes értéke 127 volt. 
A hulladék összetevőire vonatkozóan a köztisztasági tevékenységet végző gazdasági szervezetektől a KSH részére szolgáltatott adatokból összeállított adatsora alapján arról tájékoztatott, hogy a 2006-2010 években a lakosság körében a papír, textil és műanyag összetevők aránya majdnem egynegyedével nőtt, annak ellenére, hogy a szelektív gyűjtés is főleg ezeket a csomagolási eredetű hulladékokat célozza meg.
Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség meglátása szerint az önkormányzat fokozottan ellenáll a díjemeléseknek. Nehezen fogadja el a szigorodó környezetvédelmi szabályok, és az abból fakadó környezetvédelmi fejlesztések által generált növekvő díjakat, bár ez a válság megjelenése előtt is így volt.
A közszolgáltató kapcsán kiemeli, hogy az folyamatosan végzi a közszolgáltatást, az ellátás biztonságát nem érintheti a válság, a hulladékot mindenhonnan kötelezően elszállítják.
Az ingatlantulajdonosoknál romlik a fizetési morál, és növekszik az illegális hulladéklerakás veszélye. A lakosság nehezen fogadj a díjemelkedést.
A hulladék mennyisége csökken, amelynek oka, hogy a fogyasztás is csökken.
A Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt. válaszában kifejti, hogy a kezelt hulladék mennyiség visszaesésében mutatkozik meg elsősorban a gazdasági válság, amely tendencia 2008 óta folyamatosan megfigyelhető.
A lakosság fizetési hajlandóságával összefüggésben érdemben nem tud nyilatkozni, tekintettel arra, hogy a díjkövetelést értékesítik. A lakosság költségérzékenysége oka lehet a növekvő illegálisan elhagyott, és lerakott hulladék mennyiségnek. Továbbá növekvő ügyfélmegkeresés érkezik a társasághoz a kihelyezett gyűjtőedények számának és fajlagos űrméretének csökkentésére, valamint a közszolgáltatást szabályozó fővárosi közgyűlési rendeletben foglalt 50%-os díjkedvezmény igénybevételére.
Társaságuk forrásainak szűkülése elsősorban a fejlesztések, beruházások elhalasztását eredményezte.
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. is a fentiekhez hasonlóan arról számolt be, hogy a lakosságnál a fizetési hajlandóság csökken, az illegális hulladéklerakás növekszik.
Az önkormányzatot, mint a közszolgáltatás megszervezésére kötelezettet, eddig is az motiválta, hogy lehetőleg probléma nélkül, elfogadható áron működjön a közszolgáltatás. A válság hatására részükről szűkült az igénybe vehető kedvezmények köre, így a lakosság terhei nőttek.
A közszolgáltatóknál a tartozásállomány nő, és a havonta változó elképzelések a jogszabályalkotás területén bizonytalanságot okoznak.
Véleménye szerint nem a válság hatására, de a begyűjtött hulladék mennyisége folyamatosan csökken, az illegális elhelyezés pedig folyamatosan nő. Összefüggés van a begyűjtött hulladék mennyiségével arányos díjrendszer és az illegálisan kirakott hulladék mennyisége között is. Az illegális hulladék elhelyezéssel összefüggésben tovább növeli a problémát annak felderítetlensége, és a joghátrány hiánya. Példaként hozza, hogy 84 településen működteti a közszolgáltatást, de 2009-ben csak négy hulladékgazdálkodással kapcsolatos szabálysértési eljárás indult a szolgáltatási területén, és szankció alkalmazására egyetlen alkalommal sem került sor. Másik példa, hogy a Siófokról származó, lerakón ártalmatlanított hulladék mennyisége az utóbbi években nem csökkent, azonban a lakosság által igénybe vett edényméretek évek óta folyamatosan csökkennek, így kérdés, hogy a kettő közötti mennyiségi különbség hova lesz.
Az Országos Környezetvédelmi Tanács meglátása szerint a közszolgáltató az EU-s követelmények hatására egyre növekvő műszaki elvárások teljesítése érdekben kénytelen emelni a díjat, ugyanakkor a kintlévőségei egyre jobban növekszenek, amely a Tanács véleménye szerint már a rendszer működőképességét befolyásolja. A kintlévőségek kapcsán a Tanács is okként említi, hogy hiányoznak a jogi mechanizmusok a hatékony behajtáshoz, így a közszolgáltató magára marad a deficitjével, ugyanakkor a közszolgáltatást akkor is nyújtania kell, ha annak ellenértékét nem kapja meg. A jelenlegi rendszer nem garantálja, hogy az elvégzett szolgáltatás ellenértéke megfizetésre kerüljön.
A lakosság magatartásában a pénzügyi terhek csökkentése a fő cél. Álláspontja szerint megállja a helyét az a lakossági igény, hogy arányos, méltányos díjat, az egyénre szabott megoldásokat (például kisebb gyűjtőedény, kevesebb ürítés) kapjon. További viselkedési forma, hogy „alternatív megoldásokat” keresnek a hulladéktól történő megszabaduláshoz, illetve igénybe veszi a lakos a közszolgáltatást, de nem egyenlíti ki a díjat. A fő problémát abban látja a Tanács, hogy a lakosság nem kapja meg az egyénre szabott és jogosan követelt megoldásokat, nincs tisztában azzal, ha illegális megoldásokat alkalmaz, vagy nem fizet, ennek a többlet költségei megjelennek a szemétdíj általános költségeiben, amit a többi, rendesen fizető lakosra terhelnek.
A Tanács véleménye szerint az önkormányzat részéről minden jogi eszköz megvan ahhoz, hogy a lakosság és a közszolgáltató gondjait orvosolja, az esetek többségében ezt mégsem teszi meg, általában akkor, ha nincs megfelelő szakmai apparátusa hozzá (részletekbe menő, megalapozott közszolgáltatási szerződés kidolgozása, amely valóban a helyi lakosság érdekeire lenne szabva, vagy hatékony megoldás kidolgozása a díjak behajtására). Az önkormányzatok egy része nem tud, vagy nem akar hatékonyan közreműködni a közszolgáltatási rendszer kialakításában, a működtethetőség fenntartásában.
A környezetvédelmi hatóság az ellenőrzési funkcióját képtelen betölteni az évek óta tartó forráselvonás miatt, ezért nem képes fellépni az illegális tevékenységekkel szemben. A hulladékelhagyást csak tettenérés esetén lehet büntetni, így összességében az illegális hulladékelhagyók számára nincs semmilyen visszatartó erő. 
A nem kívánt lakossági magatartások számának növekedése véleménye szerint összefüggésben van a díj emelkedésével, de hangsúlyozza, hogy az ilyen magatartásnak nem kizárólag a magas díj az oka, hanem ”sokkal inkább a köztudott következmény-nélküliség”. A hulladékelhagyás régi problémának számít. 
A hulladék mennyiséggel kapcsoltban kifejti, hogy a válság hatására csökkent a hulladékok összes mennyisége, de ez elsősorban az ipari, mezőgazdasági, és az építési hulladékokra igaz, a termelési ágazatok visszaesése miatt. A települési hulladékok mennyisége mérhetően nem csökkent, mivel az élelmiszerekre és fogyasztási cikkekre a csomagolás jellemző, és a csomagolás teszi ki a lakossági hulladék legnagyobb részét.
A Köztisztasági Egyesülés meglátása szerint az önkormányzatok nem, vagy csak kismértékű díjemelésre hajlandóak, a lakosság fizetőképessége csökken, a közszolgáltatók pedig igyekeznek a szolgáltatás színvonalának megtartása mellett a költségeiket csökkenteni.
Felhívja a figyelmet arra, hogy ezek a folyamatok kumulatív hatásként azonban elindíthatnak egy negatív spirált, amelynek következménye pár éven belül negatív környezeti hatásként jelentkezhet (drága és csökkenő színvonalú közszolgáltatás, az eszközállomány cseréjének és rekonstrukciójának hiánya miatt).
Véleménye szerint negatív magatartás inkább a lakosság egyébként is nehéz helyzetben lévő rétegei körében, illetve a deviáns magatartást értéknek tekintők – anyagi helyzettől függetlenül – körében jellemző.
A hulladék mennyiségével kapcsolatban ismertette, hogy a válságtól függetlenül a lakossági eredetű hulladék mennyisége stagnál, illetve kismértékű csökkenést mutat.
A Környezetvédelmi Szolgáltatók és Gyártók Szövetsége általánosságban megállapítja, hogy a válság hatására valamennyi szereplő pénzügyi helyzete romlott. A lakosság a munkanélküliségtől, a közszolgáltatók a behajthatatlan kintlévőségtől szenvednek, az önkormányzatok forrásai is évről évre csökkennek. A lakos, mivel nem tud fizetni, megpróbál kibújni a kötelezettsége alól, mivel tudja, hogy a közszolgáltatást ettől függetlenül is meg kell kapnia. A közszolgáltató, mivel tudja, hogy neki mindenképpen szolgáltatnia kell, megpróbál egyedi megoldásokat találni a veszteségei csökkentésére. Az önkormányzatok pedig sokszor magukra hagyják a feleket, és nem képesek a probléma kezelésére.
Véleménye szerint a válság hatásai kárt okoztak a termelési szektorban, csökkent a termelés, szűkültek az értékesítési piacok, a hitel lehetőségek. Ezért nőtt a munkanélküliség, amely hozzájárul a lakossági fizetőképesség romlásához. Összességében a környezetipar mindkét jelentős megrendelője (az ipar és a társadalmi szektor) törekszik a környezetvédelmi kiadásait leszorítani.
A Humusz Szövetség szerint is az emelkedő díjak várhatóan az illegális lerakás gyakoribbá válását okozzák majd. Ezek elkerülésére szolgálna a hulladékudvarok sűrű hálózata, továbbá a sokkal szigorúbb hatósági ellenőrzés és szankcionálás. A települési önkormányzat nyomás alatt van az emelkedő díjak miatt, de a tényleges teherviselő a lakos. A közszolgáltató problémája a rendkívül magas kintlévőség, amit a szolgáltatás megtagadás révén nem képes behajtani (mint ahogy egy gáz- vagy áramszolgáltató tenné).
Tapasztalatuk szerint az áremelkedés miatt több figyelmet kap a szemétszállítás, és számosan keresik fel a Szövetséget azzal, hogy hogyan lehetne csökkenteni a költséget, ám a települések többségén nem alkalmazzák a differenciált, kéttényezős szemétdíjat, így nincs tényleges választási lehetősége az igénybevevőnek.
A Települési Önkormányzatok Országos Szövetsége válaszában röviden arra utalt, hogy ártárgyalásokra és költségnövelésekre került sor az elmúlt időszakban. A szolgáltatási minimum lejjebb helyeződött. Az önkormányzatoknak pedig nagy megterhelést jelent az igazolt költségek elszámolása, hiszen a nagy cégeknél ez szinte átláthatatlan.
A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetsége tagjának tapasztalata szerint a válság hatásai miatt megnőtt az önkormányzatra, mint adóhatóságra áthárított hulladékkezelési díjhátralékok miatt beérkezett ügyiratok száma. A településen a 2012. év első negyed éve után 81 ügyben érkezett megkeresés az önkormányzathoz. A hivatal alacsony létszámú, így az ügyintéző feladatait megterheli. Gyakorlati problémaként említi, hogy a lakos munkahelyéről csak részben rendelkeznek információval, így ha az ügyfél nem jelez vissza, hogy rendelkezik-e és hol munkahellyel, a letiltásra nincs lehetőség. Szintén nincs esély a letiltásra a segélyt igénybe vevők körében, ezen lakosok általában nem fizetik a közszolgáltatási díjat. Az egyetlen behajtható tartozás a nyugdíjasok tartozása. 
Probléma az idős emberek, egyedülállók hulladékkezelése, akik valóban kevés hulladékot „termelnek”, azt rendszerint saját háztartásukban újrahasznosítják, elégetik. Hulladékszállító-edényeik hónapok alatt sem telnek meg egyszer sem, mégis rendszeresen kell fizetniük a törvényi rendelkezések alapján. Van olyan ügyfelük, aki az önkormányzatot perli az elképzelhető összes helyen azért, mert „nem vesz az önkormányzat számára kukát”, illetve nem kötött szerződést a szolgáltatóval, az önkormányzatot pedig nem hatalmazta meg arra, hogy a nevében szerződést kössön. Az adott önkormányzatnak 340 ingatlanra van szerződése a közszolgáltatóval. Több alkalommal megszámolták a kihelyezett kukákat alkalmazottaikkal. A kihelyezett edények száma sosem haladta meg a 250 darabot, így méltánytalannak érzi a díj egy részét az önkormányzat.
A közszolgáltatás díjának emelése minden régióban növelte a terheket. A megemelkedő terheken túl, a közszolgáltató élt azzal a lehetőségével, hogy minőségi csökkentést is végrehajtott a szolgáltatásban. Míg eddig a díj tartalmazta az évi kétszeri zöldhulladék-szállítás költségét, valamint az évi egyszeri lomtalanítás költségét, a 2012. év folyamán előterjesztett költségekben ezek a szolgáltatások már nem szerepeltek. 
Az egyik véleményt adó tag szerint a díjhátralék behajtása sok gondot jelent, és feszültséget okoz a lakosság és az önkormányzat között.
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége válaszában kifejti, hogy nem lehet egységes képet adni a közszolgáltatók, önkormányzatok és a lakosság viszonyáról, mert a közszolgáltatás ellátása, valós műszaki tartalma, a fizetendő ára, és jövedelmezősége között komoly különbségek vannak. Egyes településeken például máig szociális kérdésként kezelik, máshol – főleg a Kohéziós Alap hulladékgazdálkodási projektek révén – komoly ár- és színvonalváltozás következett be.
A válságnak a hulladék összetevőire és mennyiségére gyakorolt hatása nehezen mutatható ki. Megfigyelhető, hogy a hulladékok keletkezésének tendenciája mennyiségi értelemben csökkent, de a fogyasztói szemlélet térnyerése mellett inkább a folyamatos mennyiségi emelkedés ütemének stagnálása következik be.

3. Szűkült-e a válság hatására országos szinten az önkormányzatok által biztosítható díjkedvezmények/mentességek alkalmazása? 
A települési önkormányzatokat megillető állami támogatás(ok) elérhetőségére és kihasználtságára rendelkezésre áll-e adat, azokban történt-e visszalépés az elmúlt időszakban?
A Vidékfejlesztési Minisztérium meglátása szerint az utóbbi időben a kedvezmények alkalmazása csökkent. A díjmentesség kapcsán megjegyzi, hogy az az arányosság követelményével nem biztos, hogy összeegyeztethető, azonban a kedvezmények kedvező hatással bírnak a közszolgáltatás működése szempontjából.
A személyes kedvezmények közül a leggyakoribb az időskorúak és egyedülállók részére nyújtott, amely egyszerre szociális és hulladékgazdálkodási alapú, hiszen ebben a két esetben jóval kevesebb hulladék keletkezik az ilyen a háztartásokban. Kistelepüléseken jellemző inkább, hogy a házi komposztálás választása esetén kedvezmény érhető el.
Önkormányzattól függően lehetőség van a szolgáltatás szüneteltetésére az önkormányzati rendeletben foglaltak szerint a tartósan üresen álló ingatlanok esetében.
Az állami támogatással összefüggésben ismertette, hogy a 2007-2013 időszakra vonatkozóan EU forrásból hulladékgazdálkodási beruházásokra a Környezet és Energia Operatív Program keretében a települési szilárd hulladékgazdálkodási rendszerek fejlesztésére és a települési szilárd hulladéklerakókat érintő térségi szintű rekultivációs programok elvégzésére volt lehetőség pályázni.
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. szerint a szolgáltatási területükön a kedvezmények köre szűkül, például 2010-2012 között 15 önkormányzat tért át a korábbi önkormányzati fizetésről a lakossági díjfizetésre.
A Köztisztasági Egyesülés is arról számol be, hogy szűkült az önkormányzatok által nyújtott kedvezmények, mentességek köre, de nem lehet általánosítani, mert térségenként, közszolgáltatónként, önkormányzatonként eltérő mértékben alakult. Megfigyelhető azonban, hogy néhány önkormányzat, amely korábban helyi adóként (kommunális adó) szedte be a díjat és közvetlenül fizette meg azt a közszolgáltatónak, ezzel a gyakorlattal felhagyott, és közvetlen díjfizetésre tért át.
A Települési Önkormányzatok Országos Szövetsége szerint is a kedvezmények és mentességek köre szűkült, sok esetben az eddig alkalmazott kommunális adó helyett a lakosság közvetlenül fizeti meg a díjat a közszolgáltatónak. A támogatások kapcsán megemlíti, hogy ebben a szegmensben csak beruházásra vonatkozó állami támogatások vannak, amelyek szinte csak a nagy szolgáltatókra vannak kiírva.
A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetsége tagjának beszámolója szerint a válság hatására szűkült az önkormányzati díjkedvezmények köre. Az önkormányzat több évig kommunális adóként hajtotta be a hulladékszállítási díjakat. A kommunális adó mértéke megegyezett családonként a hulladékszállítási díj 70%-val, a maradék 30%-ot az önkormányzat önerőből teremtette elő. Először ez a rendelkezés szűnt meg. Nőtt a kommunális adó mértéke, minden lakosnak a hulladékszállítási díj 100%-át ki kellett fizetnie. A fizetési morál romlása miatt 2008-ban a közszolgáltató által kiállított számla kiegyenlítéséhez az önkormányzatnak önerőből 3 millió forintot kellett hozzá tennie. 2008-ban a képviselő-testület ezért a kommunális adót megszüntette, és a hulladékszállítási díj beszedését áthárította a közszolgáltatóra, bár így a szolgáltatás ára növekedett. Jelen pillanatban az önkormányzat anyagi lehetőségeit figyelembe véve sincs lehetőség arra, hogy díjkedvezményt adjon.
Egy másik szövetségi tag szerint az önkormányzat díjkedvezményt eddig sem biztosított a lakosok számára.
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége is említi, hogy a kedvezmények és mentességek köre folyamatosan szűkül. A helyi lerakók megszűnésével a lakosság általi közvetlen és ingyenes hulladék elhelyezés lehetősége szűkült, majd az olcsóbb díjlehetőségek, és végül a szociális támogatási lehetőségek is csökkentek.

4. A közszolgáltatás jelenlegi rendszere elméleti, illetve gyakorlati szinten alkalmas-e a díjak differenciálásra?
A differenciált (a fogyasztással, valamint a keletkezett hulladékmennyiséggel arányos) szolgáltatási díj jelen helyzetben nagyobb sikerrel ösztönözheti-e az ingatlantulajdonosokat fizetési kötelezettségeik teljesítésére, ezzel együtt a közszolgáltatás „kötelezőségének” elfogadására? 
Ennek alkalmazása erősítheti-e a lakosság és a közszolgáltató közötti együttműködést? A leírt szempontokat is figyelembe vevő díj irányába milyen lépés tehető?
A Vidékfejlesztési Minisztérium álláspontja szerint a jelenlegi rendszer alkalmas a differenciált díj megállapításra a Hgt. 23. § f) pontja alapján3. A települési önkormányzat képviselő-testülete önkormányzati rendeletben állapítja meg az esetleges kedvezmények eseteit. Megjegyzi, hogy sajnálatos módon ez a gyakorlatban sokszor elmarad. Egyértelmű ösztönző tényező a szolgáltatással arányos díjfizetési kötelezettség. Az arányosság megvalósításának legegyszerűbb módja a gyűjtőedények közötti választási lehetőség biztosítása4, a szelektív gyűjtés biztosítása, és a kedvezmények megállapítása.
Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség véleménye szerint is alkalmas a rendszer a díjak differenciálására. Meglátása szerint azonban a rossz fizetési morál nem a szolgáltatás kötelező jellegéből adódik. A mennyiséggel bizonyos mértékben arányos díj ösztönözhet a fizetési kötelezettség teljesítésére, és a szelektív gyűjtésben való részvételre. Azonban a lakosság nem környezettudatos részét arra is ösztönözheti, hogy a hulladékot illegálisan helyezze el (erdőszélen, közterületen). Ezzel összefüggésben felhívja arra a figyelmet, hogy a közszolgáltatás ráfordításainak jelentős része a hulladék mennyiségétől független, állandó költség (például a járatszerű gyűjtés üzemeltetése, beruházások amortizációja, hulladékkezelő üzemek őrzése, ügyfélszolgálat fenntartása).
A Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt. válaszában ismerteti, hogy a fővárosban a közszolgáltatás több, az alapszolgáltatáson túlmutató elemet is tartalmaz (szelektív hulladékgyűjtés, házhoz menő szelektív zöldhulladékgyűjtés, fenyőfagyűjtés, lomtalanítás), melyek elkülöníthetőek és a költségeik is jól kalkulálhatóak. Ezért ez elvi szinten alkalmassá teszi a jelenlegi rendszert a díjak differenciálására. A társaságnál azonban nagyon magas az állandó költségek szintje, amely a hulladékkezelés eszközigényes jellegéből és járatszerű működtetéséből adódik. Emiatt véleményük szerint a rendelkezésre állási díjat arányaiban magas szinten kellene tartani, ekkor viszont a díj mennyiségarányos része már nem jelentene jelentős ösztönző erőt a jogkövető magatartás érdekében.
A mennyiség szerinti díjazás megvalósításával kapcsolatban felhívta a figyelmet arra, hogy az a hulladék súlyának ürítéskori mérését igényelné, amihez a járműveket hiteles mérőeszközzel kellene felszerelni. Problémát jelentene azonban, hogy az ürítésnél az ingatlantulajdonos jellemzően nincs jelen, így a mennyiséggel kapcsolatos esetleges problémák jogvitára adhatnak okot.
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. szerint a jelenlegi rendszer részben alkalmas a differenciálásra. Kifejti, hogy elméletben kellene átgondolni azt a kérdést, hogy kell-e egyáltalán differenciálni, vagy olyan egységes díjrendszert kell országosan kialakítani, amely megfelel a hulladékgazdálkodási céloknak, és nem az egyes települési önkormányzatok döntésétől függ. Jelenleg a közszolgáltatás tartalmát és díjának meghatározását a település szintjén, annak adottságait és jellegét figyelembe véve állapítják meg. Ebben megjelenik a közösségi érdek, és tipizálható egyedi sajátosságok alapján egyes fogyasztói csoportok érdekei (például üdülőlakosság). Kedvezményt, mentességet jelenleg csak az önkormányzat biztosíthat.
Álláspontja szerint azonban többféle mentesség és kedvezmény nem kívánatos, mivel a díjat mindenképpen viselni kell, és minél többen veszik ki a részüket ebből, annál inkább megoszlik a teherviselés. 
A mennyiségarányos díjrendszer egy ponton túl nem segít, inkább nehezíti a hulladékgazdálkodási célok elérést, a hulladék legális csatornákba jutását. A tényleges mennyiségarányos rendszer az illegális lerakás kockázatát megsokszorozná.
A témakörrel kapcsolatban felhívta a figyelmet arra is, hogy jelenleg nincs olyan országosan elfogadott normatíva, amely alapján kötelező lenne a minimálisan képződő hulladékmennyiség meghatározása az önkormányzati rendeletekben, illetve, hogy törvényi szinten nincs megszabva az igénybe vehető gyűjtőedény méretének minimuma. Szakmai felmérések azt mutatják, hogy egy személy naponta átlagosan 6,8 liter szemetet termel, ami hetente 47,9 liter, vagyis, heti egyszeri szállítás esetén szükséges a minimum 50 literes kapacitású gyűjtőedény használata.
Véleménye szerint átgondolása szorul a szennyező fizet elv értelmezése. Célravezetőbb lehetne, ha a termékek árában jelenne meg a hulladékgazdálkodás költsége (amely bizonyos körben a termékdíj kapcsán már megvalósult), amely sokkal inkább tükrözné a fogyasztással arányos hulladékgazdálkodási költségeket. Ekkor központilag lehetne finanszírozni a hulladékgazdálkodási céloknak megfelelő megoldásokat, megszűnne a kintlévőségek problémaköre is.
A Saubermacher-Magyarország Kft. beszámolója szerint a szolgáltatási területükön a díjak differenciálását az önkormányzati rendeletben megállapított, választható edény űrméretek jelentik. A díjfizetés egyéb módon történő differenciálása álláspontja szerint nem jelentene nagyobb ösztönző hatást sem a díjfizetési hajlandóság, sem a kötelező igénybevétel elfogadását illetően. Szintén megemlíti, hogy például a súly alapú rendszer kialakítása és üzemeltetése többletköltségekkel járna, ami megjelenne a közszolgáltatás díjában, az edények súlya alapján meghatározott díj pedig kedvezhet a díjfizetést kerülő lakosoknak, amennyiben saját hulladékát illegális módon helyezi el.
Az Országos Környezetvédelmi Tanács véleménye szerint is a jelenlegi szabályozásban benne van a lehetőség a differenciálásra. Az önkormányzat köthet olyan közszolgáltatási szerződést, ami figyelembe veszi a lakosok szempontjait, amelyben elő lehet írni a differenciált szolgáltatás megteremtését, és az ahhoz tartozó differenciált díjszabást. Meglátása szerint ez építi a bizalmat a résztvevők között, azon keresztül, hogy a lakos érzi, mindent megtesznek azért, hogy a lehető legalacsonyabb díjat fizesse.
A Köztisztasági Egyesülés megfogalmazása szerint a díjak kismértékű differenciálására lehetőséget ad a rendszer, de ez valójában nem tényleges különbség. Felhívja a figyelmet továbbá arra, hogy a közszolgáltató felé a kedvezményeket az önkormányzatnak meg kell térítenie, tehát itt csupán a díjviselés átterheléséről van szó.5 Álláspontja szerint a túlzott differenciálás nem is szerencsés, mert ellentmond a szennyező fizet elvnek.
Kifejti továbbá, hogy a jelenlegi rendszerben is a hulladék mennyiségével arányosan kell megállapítani a díjat, mivel a szolgáltatás ellenszolgáltatás arányosságán alapul. A különböző méretű gyűjtőedény megválasztásának a joga segíti a jogkövető magatartást, de ez nem abszolutizálható, mert a lakosság egy része szerint nem keletkezik nála hulladék, viszont az illegális elhelyezés is megtörténik. A legkisebb igénybe vehető edény méretét a település szerkezetéhez és a gyűjtési rendszerhez igazodva kell megállapítani.
A Környezetvédelmi Szolgáltatók és Gyártók Szövetsége szerint is a rendszer alapján lehetőség van a differenciálásra, azt az önkormányzatnak kell megállapítania.
A differenciált díj ösztönző a díj megfizetése szempontjából, javítja a méltányosság érzését, ezzel elősegíti a közszolgáltató és a lakosság együttműködését.
A kérdéskörrel kapcsolatban röviden ismertette, hogyan került sor a közszolgáltatás megszervezésére kezdetben.
A Hgt. elrendelte6, hogy az önkormányzatoknak 2002. év végéig meg kell szervezniük a közszolgáltatást. Ugyanakkor forrásokat sem akkor, sem azóta az éves költségvetési törvényben nem biztosítottak erre, így az akkori számítások szerint eleve, mintegy 15 Mrd forint veszteséggel indult a rendszer. 
A díjak megállapításáért az önkormányzatok lettek felelősek. Egyes önkormányzatok a szennyező fizet elv alapján igyekeztek a tényleges költségeket beépíteni a díjba, ezáltal a díjak folyamatosan, de kis léptékben emelkedtek, és ezek az akkori alacsony műszaki és környezetvédelmi követelmények miatt még így sem voltak túl magasak. Más önkormányzatok azonban tudatosan alacsonyan tartották a díjat, és más forrásból igyekeztek pótolni a költségeket.
Már ekkor is ismert volt az EU 1999/31/EK irányelve, amely elrendelte, hogy legkésőbb 2009. július 15-ig be kell zárni a korszerűtlen lerakókat, és csak szigetelt lerakót lehet üzemeltetni, amely rendelkezik megfelelő műszaki védelemmel. Ezek üzembe helyezése és működtetése megdrágította a közszolgáltatás díját. Ehhez adódik még, hogy a szállítási távolságok is nőttek, hiszen a követelményeknek megfelelő, műszaki megoldással rendelkező lerakókat csak több település összefogásával lehetett létrehozni – EU-s források felhasználásával –és működtetni, így alakultak ki a regionális lerakók. A technológiára történő átállás azt eredményezte, hogy 2009-re az egy háztartásra jutó éves díj 18.000.-32.000. forint körül volt országosan. Legnagyobb problémát azokon a területeken jelentett ez, ahol az átállást a 2008-2009. évre hagyták, mert ezek az évek már összecsúsztak a válság első éveivel.
Mindezzel összefüggésben a Szövetség válaszában kitért a sokat vitatott, a Törvényjavaslattal bevezetendő „lerakóadó”, vagyis a hulladéklerakási járulék kérdésére is7. Véleménye szerint támogatandó a lerakási díj bevezetése, mivel az mindinkább – hosszú távon – a hasznosítás irányába tereli a hulladékot. 
Azonban az intézkedés önmagában nem elegendő, további kapcsolt intézkedések is szükségesek a járulék bevezetéséhez, mint például azt csak fokozatosan, több éven keresztül lehet bevezetni a fizetőképesség figyelembe vétele mellett. A lakosság csökkenthesse a vegyesen gyűjtött hulladék mennyiségét azzal, hogy a szelektíven gyűjtött hulladékát más csatornákon elviszik. Ezzel összefüggésben a lakosság csak a vegyes hulladék közszolgáltatási költségeit fizesse meg, a szelektíven gyűjtött hulladék költségeit ne terheljék rá. Jelenleg a vegyesen gyűjtött hulladék díjába beépítik a szelektív összegyűjtésének költségeit is, ami köztudott, hogy sokkal költségesebb. Így minél inkább szelektíven gyűjt a lakos, annál jobban emelkedik a díja. Szükséges lenne előírni, hogy a vegyes hulladék szállításának költségeit elkülönítetten kezelje a szelektív gyűjtés költségeitől a közszolgáltató, és a szelektív gyűjtés költségeinek fedezetére más forrásokat kellene találni (például a termékdíj bevételeket).
A Humusz Szövetség szerint szükség van technológiai fejlesztésre. Az edényeket egyértelmű módszerrel azonosíthatóvá kell tenni (pl. vonalkód), és legjobb esetben mérőrendszert tenni a szállítójárművekre, legrosszabb esetben több edényzetet rendelkezésre bocsátani, és az ürítési gyakoriságot testre szabni. Elméletben a kéttényezős díjképzés megengedésével a 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet lehetővé teszi most is a rendszer bevezetését, néhány közszolgáltató már most is él ezzel a módszerrel, és csak pozitív visszajelzés érkezett tőlük az alkalmazhatóságot illetően. A differenciált díj mindenképpen ösztönözne egy anyagtakarékosabb, környezettudatosabb szemléletmódot a lakosság körében; a kötelező jelleg elfogadását is megkönnyítené. Önmagában nem járul hozzá a szorosabb kapcsolat kialakulásához a változó díj bevezetése, ahhoz megfelelő kommunikáció is szükséges.
A Települési Önkormányzatok Országos Szövetség véleménye is az, hogy a jelenlegi rendszer alkalmas a differenciálásra, de csak kis mértékben, mivel az állandó költségek teszik ki a költségek 75 %-át. Az arányos díj érdekében be kellene vezetni a kötelező minimum szolgáltatás meghatározását. 
A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetsége tagjának véleménye szerint a differenciált szolgáltatási díj esetén kevesebb díjhátralék lenne, igazságosabb lenne a szolgáltatás igénybevétele és a díjfizetés közötti rés. A közszolgáltatónak németországi példát javasoltak, ahol az ingatlan előtt érzékelő van elhelyezve, ami jelzi, hogy lett-e kitéve edény vagy sem, és valóban az elszállított hulladék után fizet a lakos. Javasolták azt a megoldást, hogy az egyéb közszolgáltatókhoz hasonlóan állapítson meg a közszolgáltató rendelkezésre állási díjat. Ennek a megoldásnak akkor van értelme, ha a havi szolgáltatási díj és a rendelkezésre állási díj között jelentős különbség van.
Többen említik, hogy a társadalom nagyobb rétege számára elfogadhatóbb lenne, ha bevezetnék az egyéni mérést. Ezzel növelni lehetne az elfogadottságát is a közszolgáltatásnak.
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége meglátása szerint a díjak mainál összetettebb differenciálására elméleti és gyakorlati szinten is van lehetőség, mert léteznek olyan mérési (súlymérési) és azonosítási (például tárolóedény azonosítás, leolvasás) rendszerek, melyek ezek végrehajtására alkalmasak. Az ezen alapuló differenciált mérési, és ösztönzési rendszer bevezetése javítaná a környezettudatos lakosság együttműködési készségét. Az összetett méréstechnikai, hitelesítési, informatikai szempontból azonban a szolgáltatás összes költségéhez képest drága, és sérülékeny. Ezekben a hulladékgazdálkodási rendszerekben a hulladék mennyiségétől független állandó költségek aránya egyre magasabb. A közszolgáltatás szinte teljes egészében a lakossági befizetésekből tartja fenn magát, az alapdíj megfizetése elkerülhetetlen. Az alapdíj megállapítása során tekintettel kell lenni arra, a közszolgáltatás biztos gazdasági háttere, fenntarthatósága ne sérüljön, így az ezen elvek mellett kialakított állandó költségek és magas alapdíj mellett kérdéses, hogy a kisebb díjrész drága szétosztása mennyire célravezető.

5. Az EU más országaiban folynak-e jelen vizsgálatomhoz hasonló vizsgálatok, ha igen, milyen eredménnyel? 
Az EU más országaiban a települési szilárd hulladék szállítás díját miként határozzák meg, az központilag kerül-e meghatározásra hatósági árként, vagy a települések a helyi adottságokhoz igazodva maguk határozzák meg azt?
Egyetlen válaszadónak sem volt tudomása arról, hogy lenne az EU-ban a jelenlegi vizsgálathoz hasonló vizsgálat. 
Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség – a Vidékfejlesztési Minisztérium adatai alapján – az alábbi kitekintést bocsátotta a rendelkezésemre a díjnak az EU területén történő megállapítását illetően.
Belgium: létezik külön környezetvédelmi adó (háztartási hulladékadó). A vegyes hulladékra magas díjat állapítanak meg, a szelektív hulladékra alacsonyabbat, ezzel ösztönzik a lakost a szelektív gyűjtésre. A rendszer előnye: növelni tudja a hasznosítható hulladék arányát, és környezetvédelmi szempontból ösztönzőleg hat a lakosra. A hátránya: növelheti az illegális hulladéklerakás mértékét.
Dánia: több önkormányzatnál létezik súly alapú gyűjtési rendszer. A hulladék elszállításakor lemérik a súlyát, és tényleges tömege alapján határozzák meg a díjat. Előnye: ahol tömeg alapú gyűjtést vezettek be, ott jóval kisebb volt a vegyes hulladék aránya, és jelentősen növekedetett a szelektíven gyűjtött hulladék mértéke. Nyugat-Európában ez az egyik legelterjedtebb díjfizetési rendszer, ami gazdaságos, ezért hosszú távon olcsóbb, mint a lerakók építése. Hátránya: a szolgáltatás minősége önkormányzatonként eltérő lehet. A rendszer hatékonysága attól is függ, hogy a lakos városi vagy vidéki környezetben él, mennyire folytat környezettudatos életmódot, milyen anyagi körülmények között él. Eltérítheti az illegális hulladéklerakás irányába a rendszert a vegyes hulladék elszállításának megnövekedett díja miatt. A kiépítése költséges, de hosszútávon megtérül.
Olaszország: önkormányzattól függően van olyan rendszer, ahol a díj két részből áll, egy állandó és egy változó díjtételből. Az állandó hányad a lakos által lakott ingatlan méretéhez és a benne élők számához aránylik, míg a változó hányad a gyűjtőedényben elhelyezett zsákok számához. Minden háztartás rendelkezik egy mágneskártyával, és az ahhoz tartozó kóddal, amivel a háztartás beazonosítható. A gyűjtőzsákot kihelyezéskor a lakos felcímkézi, így a gyűjtőjárat során a címkén található kód alapján leolvasható, hogy kitől származik a hulladék. A zsák tömege, és az állandó hányad alapján azonnal megjelenik a fizetendő díj összege a számítógépes nyilvántartásban. Továbbá a fizetendő díj összege 20%-kal csökkenthető, ha a lakos meghatározott mértékben komposztál biohulladékot. Előnye: csökken a vegyes hulladék mennyisége, nő a hasznosítható hulladék aránya. Hátránya: előfordulhat, hogy a zsákokra erősített címke leesik, sok az adminisztráció, a rendszer drága, kiépítése költséges. Hatékonysága függ attól, hogy a lakos városi vagy vidéki környezetben és milyen anyagi körülmények között él, mennyire folytat környezettudatos életmódot.
Luxemburg: a fentiekhez hasonló rendszerek vannak. Két városban is teszteltek új kalkulációs módszert. A gyűjtőedényeket chippel látták el, így ezzel is könnyen be lehet azonosítani az ingatlantulajdonosokat, és meghatározni a díj mértékét. Előnye: a díjat az egyes hulladékfajtához eltérő mértékben meg lehet állapítani. Hátránya: ez a rendszer is drága, és kiépítése költséges, sok adminisztrációval jár. 
Svédország: itt is több helyen is súly alapú a rendszer, a gyűjtőjárműre szerelt berendezéssel mérik a hulladék mennyiségét. A gyűjtőedényzet rendelkezik beépített chippel az ingatlantulajdonos azonosítására. 
A Humusz Szövetség szerint a differenciált díj számos nyugat-európai országban működik, és nem csupán a hulladékmennyiségre vonatkozóan, hanem hulladékfajtánként is eltérő díjtételeket alkalmaznak sokhelyütt.8
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége szakmai tapasztalata az, hogy Európában a települési önkormányzatok szintjén történő díjmegállapítás nem gyakori, általában a szervezett szolgáltatási egység területére terjednek ki, így az lehet nagyváros és vonzáskörzete, esetleg tartományi jellegűek.

6. A közszolgáltatás díjával kapcsolatos legfrissebb változtatás – ld. a díjak 2012. április 15-től történő normatív maximalizálása – miként befolyásolja a közszolgáltatási díjak mértékét az ország különböző régióiban, az várhatóan hol, és mennyiben növeli a lakossági terheket? 
A bevezetett módosításokat megelőzték-e szakmai szervezetekkel történő egyeztetések, illetve a díjjal kapcsolatos módosítások felvetnek-e jogértelmezési kérdéseket?
Tekintettel arra, hogy a díjra vonatkozó önkormányzati rendeleteket a települési önkormányzatoknak 2011 év végén kellett elfogadniuk, mikor lesz hasznosítható a jogszabály módosításban meghatározott díjmaximum?9
A Vidékfejlesztési Minisztérium álláspontja szerint a törvényi maximalizálás nem növeli a lakosság terheit, mert az nem jelent kötelező emelést. A módosítást megelőzték szakmai egyeztetések. A díj hatályos maximalizálását megelőzte egy tavaly – vagyis 2011 –év végi módosítás, amely miatt a közszolgáltatók napi szinten jelezték kérdéseiket, felvetéseiket a tárca felé. Ezekre válaszként alakította ki a tárca azt az álláspontját, melynek eredménye a Hgt. hatályos díj maximalizálása.
A Hgt. a 2012. évi időszakról rendelkezik, és a módosítás április 15-től alkalmazható, azaz ekkortól állapítható meg a díjtétel az ott szabályozott módon. Felhívja a figyelmet arra, hogy a közszolgáltató a „veszteségeit” 2012. január 1-jére visszamenő hatállyal nem érvényesítheti. A közszolgáltató új díjkalkulációjának befogadását az önkormányzat visszautasíthatja. A 2012. évre vonatkozó díjkalkulációban megadott árat állapíthatja meg az önkormányzat, ha az nem éri el a 120 literes edény esetében a nettó 650 forintot. A díjkalkuláció tehát nem, de a díjtétel módosulhat.
Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség válaszában kifejtette, hogy a díjak 2012. április 15-től történő normatív maximalizálása nem befolyásolja a szolgáltatás színvonalát, és a díjak mértékét az ország legtöbb régiójában, mivel ez a maximált összeg nagyon kevés helyen jelent meg eddig is, az átlagos díjak jóval ez alatt vannak. A közszolgáltatók oldaláról vizsgálva, a maximált díj is fedezetet nyújt a szükséges szolgáltatás ráfordításaira.
Felhívja a figyelmet arra is, hogy ha az önkormányzat nem kívánja a teljes díjat a lakosságra hárítani, lehetősége van alacsonyabb díjat megállapítani, de ebben az esetben a különbséget a közszolgáltatónak köteles megtéríteni.10
A Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt. ismertette, hogy az április 15-én hatályba lépett normatív maximalizálás a fővárosban nem befolyásolja számottevően a díj mértékét, mivel a maximált díj csupán 2,8 %-kal magasabb a hatályos díjnál. A társaság tényleges finanszírozási igényeire tekintettel az új maximumra hivatkozva azonban kezdeményezi a Fővárosi Közgyűlésnél a díj emelését. 
A díjemeléssel összefüggésben megemlíti, hogy jelentősebb változást a Törvényjavaslat hozhat, amely több olyan elemet is tartalmaz, amelyek jelentősen megnövelnék a közszolgáltatók költségeit, ezért nagyságrendileg nagyobb díjemelést tennének szükségessé. Példának hozza fel a hulladéklerakási járulékot, és azt a környezetpolitikai elképzelést, miszerint az elkülönített gyűjtési rendszerek létesítésének és üzemeltetésének a költségei a jövőben semmilyen formában nem terhelhetik a közszolgáltatási díjat, nem lehet díjképzési elem. Tehát az elkülönített gyűjtési rendszernek önellátónak kellene lennie, miközben a lakossági szelektív gyűjtés Európa szerte veszteséges.
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. válasza szerint a díjjal kapcsolatos utóbbi jogszabály módosítások komoly jogértelmezési kérdéseket vetnek fel. A módosítások a közszolgáltató azon jogát korlátozták, hogy a 2012-es évre vonatkozó, a képviselő-testület által elfogadásra kerülő díjat emelheti-e, és ha igen, milyen mértékben. A Hgt. 57. §-ának két, egymás utáni módosítása azt jelenti, hogy 2012. április 14-ig díjként maximum a 2011. évre megállapított díjat lehetett alkalmazni, 2012. április 15-től azonban december 31-ig lehetőség van a díj nettó 650 forintos emelésére.
A Hgt. 57. §-ának módosításával párhuzamosan módosították a 64/2008. (III. 28.) Korm. rendeletet is oly módon, hogy korlátozásra került a díjkompenzáció igénylésére vonatkozó, a 3. § (5) bekezdésben rögzített közszolgáltatói jogosultság11. A Zrt. értelmezése szerint a 2012. 01. 01.-2012. 03. 28-ig terjedő időszakra vonatkozóan a közszolgáltató jogosult a 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet 3. § (1)-(4) bekezdéseiben számított, és az önkormányzat által alacsonyabb mértékben megállapított díj különbözetének felső határ nélküli teljes megtérítésére, míg a 2012. 03. 29-től 2012. 04. 14-ig terjedő időszakra díjkompenzációra maximum a 2011. évre megállapított díj legmagasabb mértékéig, 2012. 04. 15-től pedig a nettó 650 forintos díjplafonig jogosult. Ezzel az értelmezéssel azonban nem értenek egyet az önkormányzatok és a kormányhivatalok, ezért a Zrt. a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztériumhoz fordult iránymutatásért.
A Saubermacher-Magyarország Kft. szolgáltatási területén nem jelentett befolyásoló tényezőt a maximalizálás, a díj mindenhol a megszabott maximális érték alatt van.
A Köztisztasági Egyesülés úgy fogalmazott, hogy a „díjstop” 2012. január 1. napjával, majd annak korlátozott feloldása 2012. április 15. napjával komoly teher. Az önkormányzatok és a közszolgáltatók adminisztratív terhei a szabályozás előre kiszámíthatatlan változásai miatt jelentősek, sőt, a szabályozás egyértelműségének hiánya miatt jogviták prognosztizálhatók. Megjegyzi, hogy a szabályozás előtti egyeztetés mechanizmusa a korábbi gyakorlattól lényegesen eltér, és ha egyeztetésre kerül sor, akkor nagyon rövidek a határidők, szóbeli egyeztetés pedig gyakran elmarad. A Hgt. 57. §-ának a módosított rendelkezése már most alkalmazható, hiszen az az általános előírásokat megelőzi.
A Humusz Szövetség sajtóértesülésre támaszkodva kifejti, hogy a felülről limitált díj bőven hagyna teret az esetleges áremeléseknek a legdrágább közszolgáltatók esetében is. A kiinduló ár határozza meg az eredményt: a limit közelébe kerülnének előbb-utóbb a díjak, vagyis a most olcsóbb területeken jobban meg fogják emelni, és abból fogják ún. keresztfinanszírozni a nagyobb távolság miatt a szállítási költséggel jobban terhelt területeket, ahol viszont már nem lehet tovább emelni. Ez azonban tüneti kezelés, hiszen így a tényleges hulladéktermelés megint elszakad a szállítási díjtól (csakúgy, mint a kommunális adóba vagy a társasházi közös költségbe épített szemétdíjak); ezáltal egy értékes motivációs eszköz vész el. A helyzeten segíthet a hulladékgazdálkodás mostaninál decentralizáltabb megoldása.
A Települési Önkormányzatok Országos Szövetsége szerint a legfrissebb módosítás, vagyis a 2012. április 15-től alkalmazandó díjtétel befolyásolja a díjak mértékét, amely megadta a lehetőséget arra, hogy jelentős díjemelések történhettek. Az önkormányzatok tisztában vannak azzal, hogy az elmúlt évi díjkalkulációt fogadhatják el, de számítani lehet arra, hogy 2013-ban szinte mindenhol a Hgt. 57. §-ban elfogadott díj fog érvényesülni. 
Véleménye szerint jogértelmezési kérdéseket vet fel, hogy a díj egy évre szól, és ebbe a díj megállapítási rendszerbe a Hgt. év közbeni módosításával „belenyúltak”. Hozzáfűzi, hogy „Az első negyedéves veszteséget az államnak kell állnia, ha per lesz.”
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége is úgy nyilatkozott, hogy a díjak átlátható, jól értelmezhető szabályozása jelenleg nem adott. Komoly bizonytalansághoz vezetett a 2011 decemberben bevezetett „díjstop”, majd az áprilisi „díjplafon”, amit tovább növel a törvényjavaslat átmeneti rendelkezései között szabályozott 4,2 %-os díjemelési lehetőség, és a közszolgáltatókat érintő új adók, járulékok, biztosítások tervezett bevezetése. Szintén említi, hogy a kormányhivatalok törvényességi felügyeleti jogkörben eljárva bekapcsolódtak – esetenként állampolgári kezdeményezésre – a díj megállapítási, rendeletalkotási kérdésekbe.

7. Indokolt-e, és bevezethetők-e olyan ösztönzők (például támogatások, illetve bizonyos támogatások visszatartása addig, amíg az illegális hulladékkezelést végző lakos nem hagy fel a jogellenes magatartással), melyek alkalmasak a hátrányosabb helyzetű területeken élők számára a jogkövető magatartás elősegítésére? 
Egyéni szinten a személyes kedvezmények módszerével lehet-e ellensúlyozni a lakossági terheket a hátrányosabb régiókban?
A Vidékfejlesztési Minisztérium a kérdéssel kapcsolatban ismerteti, hogy szakértők szerint a hátrányosabb helyzetűek részére a közműdíj rendszeres fizetése érdekében az egyetlen megoldás az előre fizetés rendszere, mivel ekkor a család napi szinten kénytelen szigorúan gazdálkodni bevételeivel, kiadásaival. Ennek érdekében vezette be a villamos energiáról szóló 2007. évi LXXXVI. törvény az előre fizetős kártyás mérőt, amelyhez az ún. védendő fogyasztók térítésmentesen juthatnak.
Kitért arra is, hogy megoldás lehetne a közszolgáltatási díj befizetésének elérésére –a nemzetközi tapasztalatokra is figyelemmel -, ha ezt a díjat a vízszolgáltatás és/vagy a villamos energia szolgáltatás díjával együtt vetnék ki, és nemfizetés esetén a két szolgáltatás közül valamelyik visszatartásra kerülne. Véleménye szerint minden egyéb módszer esetében számolni kell azzal, hogy kellő visszatartó erő hiányában az utolsók között fizeti be ezt a díjat a lakos. Álláspontja szerint az egyéni kedvezmények rendszerével orvosolni lehet a helyzetet. A kevés hulladékot termelők, a házi komposztálást vállalók jellemzően kistelepüléseken élnek, ott, ahol a lakosság vagyoni, jövedelmi viszonyai is elmaradnak az átlagostól. Annak sincs akadálya, hogy a közszolgáltató üzleti alapú mérséklést adjon azoknak, akik folyamatosan és tartósan eleget tesznek díjfizetési kötelezettségeiknek.
Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség indokoltnak és bevezethetőnek látja az ösztönzést és szankcionálást. Megemlíti, hogy az Ügynökség egyik kiemelt feladata a lakossági tudatformálás, amely az ösztönzés egyik eszköze. Az egyéni szinten a kedvezményekkel lehet ellensúlyozni a lakossági terheket, de a kedvezmények forrását elő kell teremteni, másrészt a kedvezmény formája megfelelő kel, hogy legyen a kívánt eredmény eléréshez.
A Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt. az illegális hulladékkezelés visszaszorítására hatékony, jól működő hatósági feladatellátásban látja a megoldást.
A fenti véleményekkel ellentétben az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. szerint a jogkövetés elősegítésére a kedvezmények biztosítása csekély mértékben alkalmas, a kedvezmények biztosítása pedig nemkívánatos jelenség, amelyet lehetőleg a legszűkebb körben szükséges alkalmazni. A hátrányos helyzetű ügyfelek problémáinak kezelésére nem a kedvezmények rendszerének a bővítése a megfelelő megoldás. A nehézségeket – tekintettel a szociális körülmények, és a kibocsátás ellenőrzésének nehézségeire is – nem a hulladékgazdálkodás, hanem a szociálpolitika területén kellene kezelni. Példaként említi, hogy a Zrt. szolgáltatási területén van olyan szabályozás, amely szerint az önkormányzat csak abban az esetben nyújt részbeni támogatást, ha a díjfizető a rászorultsága igazolása mellett befizeti a díj egy részét.
Álláspontját az Állami Számvevőszék 0920 számú jelentésével (2009. július) támasztotta alá, mely dokumentum számos megállapításából idézett a válaszában.12
Véleménye szerint az illegális lerakási tevékenység kiszűrése egyáltalán nem működik, mivel a környezetvédelmi hatóságnak nincs nyomozati hatásköre, a tettenérés esélye pedig rendkívül kicsi.
A Saubermacher-Magyarország Kft. is a legfontosabbnak a társadalmi szemléletváltást tartja az illegális hulladéklerakás megelőzésével kapcsolatban.
Az Országos Környezetvédelmi Tanács meglátása szerint az illegális hulladékkezelés problémájának a megoldása a hatékony felderítéssel kezdődik, amelynek sikere az önkormányzat, a hatóság és a helyi közösség együttműködésén múlik. Megoldást jelenthetne a rendszeres járőrözés, az önkormányzat által szervezett felvilágosító kampány, amelynek során kommunikálni kellene a lakosság felé, hogy csak a bejelentéseik alapján lehet föllépni ez ellen a jelenség ellen, illetve világossá kellene tenni a lakosok előtt, hogy az illegálisan elhagyott hulladék felszámolásának és kezelésének költségeit végeredményben a díjfizető lakosok fizetik meg a közszolgáltatási díjon keresztül, tehát érdekük segítséget nyújtani.
A Környezetvédelmi Szolgáltatók és Gyártók Szövetsége válaszában kifejti, hogy tudatosítani kell a lakosságban, hogy a hulladék kezelése költségekkel jár. Fontosnak tartják az oktatást is annak érdekében, hogy a lakos változtatni tudjon szokásain, azért, hogy kevesebb hulladék keletkezzen. Ha szociálisan valóban rászorul, támogatás nyújtásával kell biztosítani, hogy képes legyen megfizetni ennek költségeit.
Megjegyzi, hogy az illegális hulladék elhelyezés nem új probléma, nem köthető közvetlenül a válsághoz, de az kétségtelen, hogy a díjak emelkedésével erősödött a folyamat. A közterületen elhagyott hulladék összegyűjtése az önkormányzat feladata, amit általában a közszolgáltatóval végeztet el, így ennek költségei is beépíthetők a díjba, és a lakos általában nincs tisztában azzal, hogy ezeket a költségeket is ő fizeti. Jelenleg csak tettenérés esetén járhat el a hatóság, amely így a gyakorlatban nem valósul meg, ezért semmilyen visszatartó erő nincsen az illegális hulladéklerakók felé.
A Humusz Szövetség elképzelhetőnek tart olyan kedvezményeket, támogatás visszatartást, amelyek elősegítik a jogkövető magatartást. Az illegális lerakás környezeti hatásainak és a kármentesítésnek a költsége a társadalmat sújtja. Nem támogatható, hogy olyan személyeknek biztosítsanak kedvezményeket, akik közben annak valószínűleg sokszorosát eredményezik a költség oldalon.
A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetsége tagjának beszámolója szerint illegális hulladéklerakással a településen élők nagy része foglalkozik. Egyrészt a lakosság bizonyos körében a hulladék mennyisége nem fér bele az egy edényzetbe, másrészt az építkezési törmelékkel a lakosság nem tud mit kezdeni. Hiába rekultiválták uniós program keretén belül a település szemétlerakóját, a lakók új lehetőséget kerestek szemétlerakásra. A terület kontrolálására a településnek anyagi lehetősége nincs. A lakók más része, viszont „guberál” a telepen, újrahasznosítható dolgokat gyűjt, azt az udvarában elhelyezi. Amennyiben ezt felfedezi az önkormányzat egy udvarban, testületi határozattal alátámasztva az illető foglalkoztatást helyettesítő támogatásban, illetve lakásfenntartási támogatásban nem részesülhet.
Az illegális hulladék elsősorban a szegény, elmaradott térségekben termelődik. Itt leginkább nem a díj mértéke, hanem a hozzáállási problémák miatt jönnek létre az illegális hulladéklerakó telepek.
Egy másik tag meglátása szerint indokolt a támogatás bevezetése, mivel a településen élők így érdeküknek fogják tartani a hulladékkezelés fontosságát. A terhek csökkentéséhez szorosabb kapcsolat szükséges a szociális ellátások és a közszolgáltatást végzők között (például lakásfenntartási támogatás).
Egy másik álláspont szerint nem vezethető be a különböző támogatások visszatartása addig, amíg az illegális hulladékkezelést végző lakos nem hagy fel a jogellenes magatartással. A település a leghátrányosabb települések közé tartozik, társadalmi-gazdasági és infrastrukturális szempontból is elmaradott, illetve az országos átlagot jelentősen meghaladó munkanélküliséggel sújtott. A lakosság korösszetétele szerint magas az átlagéletkor, így sok a nyugdíjas egyedül élő. A lakosság kb. 70%-a alacsony jövedelemmel rendelkezik (munkanélküli segély, foglalkoztatást helyettesítő támogatás, GYES, GYED, nyugdíj). Ezeket az ellátásokat nem lehet megvonni, mert veszélyeztetné a családok, háztartások megélhetését, fenntartását.
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége bevezetendőnek tart ésszerű támogatáspolitikai, szociális intézkedést, mivel a hulladékgazdálkodás a környezeti és közegészségügyi kultúra része, mely az egész ország megítélése szempontjából fontos. Ennek része lehet kritikus esetben olyan intézkedés is, mely támogatás visszatartását rendeli el, az alapvető emberi együttműködési szabályok nem teljesítése miatt.13

8. A lakosok a náluk képződő háztartási hulladékot megszabadulni való anyagnak, vagy értékes nyersanyagnak tekintik-e? 
Hol és miért hiányoznak a közszolgáltatásban résztvevők magatartását befolyásoló ösztönzők, ezek érdekében milyen intézkedések tehetők?
A Vidékfejlesztési Minisztérium beszámolt arról, hogy a Környezet és Energia Operatív Programokhoz kapcsolódóan készültek közvélemény kutatások. Megállapítható, hogy hazánkban a lakosság szelektív gyűjtéssel kapcsolatos tudatossága nagyon magas. Az utóbbi években generációk nőttek fel úgy, hogy már az óvodában szelektíven gyűjtöttek. A lakosság jelentős részének a hulladékképződés megelőzésének fontosságáról is tudomása van.
A közszolgáltatás ösztönzőivel kapcsolatban kiemelte, hogy az elmúlt időszakban a termékdíj szabályozását átalakították, az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség tavasszal a visszagyűjtéshez kapcsolódó közbeszerzési eljárásokat megindította, egy részüket lefolytatta, és több, mint száz közszolgáltatóval szerződést kötött a lakossági szelektív hulladékgyűjtéssel kapcsolatban.
Az elkövetkező évekre az egyik legfontosabb feladat a gyűjtőszigeteken történő gyűjtésről a házhoz menő gyűjtésre történő áttérés, ezzel párhuzamosan pedig a hulladékképződés megelőzésének a segítése, a betétdíjas rendszerek újraindítása.
Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség álláspontja szerint a haszonanyagok szelektív gyűjtésének arányát jelentősen növelni kellene, melyhez szükséges a lakosság anyagi motiválása. A cél az lenne, hogy csak a maradék (vegyes) hulladék mennyiségével legyen arányos a díj. Ilyen rendszerek már működnek hazánkban (például Keszthely, Győr és térsége), ehhez azonban nagy beruházásokra, elsősorban a nyilvántartási és elszámolási rendszerek fejlesztésére lenne szükség, amire a közszolgáltatóknál sem forrás, sem érdekeltség nincsen.
A Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt. véleménye szerint a lakosság jelentős része a háztartási hulladékot a mai napig nem tekinti nyersanyagforrásnak, amin a Zrt. PR eszközökkel próbál változtatni. Ösztönző lehetne, ha a vegyes hulladék lakosságot terhelő kezelésének a költsége magas lenne és magában foglalná az állami vagy önkormányzati támogatásokat, és –a szelektíven gyűjtött hulladékok értékesítéséből befolyó bevételeket leszámítva –az elkülönített gyűjtési rendszerek létesítési és üzemeltetési költségeit is. Vagyis a lakos minél több hulladékát adná át elkülönítetten gyűjtve, úgy annál kevesebb, a vegyes települési hulladékok mennyiségére vetített díjat fizetne meg.
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. véleménye szerint is a lakosság döntő része a hulladékot szemétnek tartja, amelytől meg kell szabadulni minél olcsóbban, ellentétben az EU álláspontjával, amely szerint a hulladék új nyersanyag. Alapvető szemléletváltásra van szükség, a szelektív gyűjtés elterjesztésére, és a hulladéktermelés csökkentésére.
Jelenleg azonban a szelektív gyűjtés koncepciója hazánkban hibás, mivel úgy kell működtetni a rendszert, hogy a másik oldalon részben hiányzik a megfelelő hulladékhasznosítási kapacitás, mert az így begyűjtött hulladékokat csak jelentős nehézséggel tudják a szolgáltatók értékesíteni. Példának hozza fel, hogy a kiépült új technológiának köszönhetően, jelentős beruházási ráfordítással a szelektív rendszerek égetőkben hasznosítható tüzelőanyagot állítanak elő, azonban ennek megvalósítása nem lehetséges, mivel különböző okokból nem épülhet hulladékégető mű hazánkban. Hulladékgazdálkodási feladat, hogy a biológiailag lebomló hulladék ne kerüljön hulladéklerakóba, hanem abból komposzt vagy biogáz készüljön, azonban az így nyert komposztnak –részben szabályozási okból –szintén nincs piaca ma hazánkban.
A Saubermacher-Magyarország Kft. véleménye szerint is a lakosok többsége a hulladékot használhatatlan anyagnak tekinti, viszont növekvő tendenciát mutat azon személyek száma, akik a szelektív gyűjtésben részt vesznek.
Az Országos Környezetvédelmi Tanács szerint területenként nagyon változó a lakosság hozzáállása a hulladék, mint nyersanyag kérdéséhez. Mivel általában az ár- és költségérzékenység a jellemző, és nem a környezettudatosság, a szelektív gyűjtésre való hajlandóságot nagy tömegben akkor lehet motiválni, ha annak előnyét a lakos a saját pénztárcáján érzi. Szükséges a folyamatos oktatás, tájékoztatás is. Megemlíti, hogy néhány felmérés szerint a megkérdezett lakosok nagy százaléka azt vallotta magáról, hogy szelektíven gyűjt, azonban az országos szelektív gyűjtési adatok ezt nem igazolják vissza. 
A szelektív gyűjtésre való motivációs eszköz lehetne az, ha a lakosság ténylegesen csak a vegyes hulladék szállítás költségeit fizetné meg, a szelektíven gyűjtött hulladék költségeit nem. Jelenleg a szelektív gyűjtés költségeit beépítik a vegyes hulladék díjába, ami egyébként sokkal költségesebb, így minél inkább szelektíven gyűjt a lakos, a díj annál jobban nő. A szelektív gyűjtés fedezetére az értékesíthető anyagból származó bevételen kívül forrás lehetne például a termékdíj bevétel. Az ez évi bevételek várható mértéke a termékdíjból kb. 60 Mrd forint, míg a költségvetés ebből csak mintegy 15 Mrd forintot biztosít a hulladékok hasznosítására.
A Tanács álláspontja szerint is megoldandó feladat a szerves hulladékok feldolgozásához szükséges kezelő kapacitások országos hálózatának kiépítése (körzeti komposztálók, biogáz üzemek), ahol a lakossági lebomló és zöld hulladékok kezelése megtörténhet.
Megemlíti a „lomizás” problémakörét is. A szabad határok miatt a hulladékok nemzetközi szállításának szabályai szerint rendszeres közúti ellenőrzéseket kellene tartani a határon. Ehhez azonban a hatóságok szoros együttműködésére és forrásokra lenne szükség.
A Köztisztasági Egyesülés kifejti, hogy a lakosságnak a hulladék státusához való hozzáállása országrészenként, településenként, sőt, családon belül is teljesen eltérő, ezért nem lehet általánosan választ adni arra, hogy miként áll a lakosság a hulladékhoz. Egyes hulladékok gyűjtése a lakosság egy rétegének kiegészítő, vagy alapvető jövedelemteremtő tevékenysége, a hulladék értéknek tekintése egyre szélesebb körű.14 Ez megnyilvánul a hulladékok eltulajdonításában is.
Az ösztönzők hiányának oka egyrészt szabályozási, másrészt a forráshiány, így a forrásteremtés az elsődleges.
A Humusz Szövetség szerint nagy a különbség a megítélésben a hagyományos vidéki környezetben és a nagyvárosi lakosok között. Előbbinél még tapasztalható az „örökölt” takarékos szemlélet, a háztartásban minden anyagnak van helye, semmi nem kerül a kukába. A nagyvárosban élők ezzel szemben fokozott hulladéktermelők. A természettől való elszakadás miatt kevéssé érzékelik az életmódjukkal arra gyakorolt hatást, valamint lehetőségük is jóval kevesebb van a csomagolásmentes, környezettudatos, friss, helyi termékek vásárlására. A közszolgáltatásban résztvevők megnevezésük ellenére erősen érdekeltek a nyereségtermelésben. A közszolgáltató valójában nem érdekelt abban, hogy kevesebb hulladék keletkezzen, miközben ez a társadalmi és a jog által is előírt cél. 
A Települési Önkormányzatok Országos Szövetsége szerint a szelektív gyűjtésnek akkor van értelme, ha az ebből származó bevétel csökkenti a díjat. Szintén felhívja a figyelmet arra, hogy jelenleg ilyen másodlagos piac nincs, ehhez pedig állami feladatvállalásra és újrahasznosítási kvótára lenne szükség.
A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetség több tagjának véleménye szerint a háztartási hulladék felhasználását, újrahasznosítását az otthonról hozott minta alapján végzik a lakosok. Ott ahol már a nagyszülői generáció is kukoricacsutkával tüzelt télen, divat az újrahasznosítás, kevés háztartási hulladék keletkezik. Ezek a családok jellemzően kevesebb műanyag csomagolású terméket vásárolnak. Más családoknál az udvaron található szemétdombon halmozódik a fel nem használt, el nem szállított hulladék. A probléma megoldását az alsóbb fokú oktatásban kellene elkezdeni. Az egész társadalmat érintő szemléletváltozásra lenne szükség.
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége is arról számolt be, hogy a lakosok, családok hulladékkal kapcsolatos értékszemlélete – a környezetileg tudatos kisebbség kivételével – gazdaságilag determinált és jobbára a család, egyén anyagi helyzetéhez kapcsolódik. A szegényebb családok a hulladékok szabadon értékesíthető köréből is igyekeznek pénzt keresni, míg a tehetősebbek kevésbé tekintik értéknek és kidobják.
Az ösztönző rendszer hiányának okai közül az alábbiakat emelte ki: környezetközpontú szemlélet hiánya, alacsony szinten lévő oktatás és tudatformálás, a közszolgáltatás gazdasági hátterének szerkezete, jogi szabályozások alkalmatlansága.

9. Nagyszámú, a kötelező igénybevételt el nem fogadó panaszokból az a következtetés vonható le, hogy a lakosoknak minimális a kapcsolata a közszolgáltatóval és az önkormányzattal. 
A közszolgáltatás kötelező igénybevételének elfogadhatóságát miként, milyen intézményekkel lehetne elérni, illetve támogatni?
Megfelelő – az önkormányzatok és a szolgáltatók által végzett – felvilágosító munkával el lehetne-e érni, hogy a lakosság megértse, nincs lehetősége arra, hogy a szolgáltatást „lemondja”, és ne halmozzon fel ilyen módon díjhátralékot?
A Vidékfejlesztési Minisztérium válaszában kifejtette, hogy az önkormányzat és a közszolgáltató tájékoztatása akkor lehet eredményes, ha a lakosok a magukénak érzik a működtetett hulladékgazdálkodási rendszert. Ismertette, hogy a szelektív gyűjtés szempontjából az egyik legeredményesebb településen a háznál történő gyűjtés bevezetése előtt nyílt napokat szerveztek, bevonták a lakosságot, felkérték a rendszer segítésére azokat, akiknek a véleményére ad a közösség, így például a pedagógusokat, háziorvosokat. Ismertették a rendszer előnyeit, melyet a helyiek elfogadtak. A képviselő-testület rendelete szerint kedvezmények igénylése esetén környezettanulmányt tartanak, és évenként felülvizsgálják a kedvezmény jogosságát. A tapasztalatok alapján az elfogadottság mértéke az üdülőterületeken, és főleg a Balaton déli részén a legkisebb.
Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség álláspontja szerint a panaszok számának mértékét csak az összes igénybevevő számához viszonyítva lehet minősíteni, országos adatok pedig nem állnak rendelkezésre. Azonban szakmai tapasztalatuk az, hogy manapság a lakosság elenyésző része az, aki nem érti meg a kötelező igénybevétel fontosságát. Véleménye szerint az önkormányzatok és a közszolgáltatók részéről folyamatos a tájékoztatás, a probléma inkább abból fakad, hogy a nehéz, vagy eredménytelen díjbehajtást látva növekedhet a lakosság nem fizető része.
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. beszámolója szerint a panaszok döntő többsége nem a szolgáltatás ellátásának minőségével, hanem a kötelező igénybevétellel és kötelező díjfizetéssel kapcsolatos.
Felhívta a figyelmet arra, hogy helytelen az az állampolgári és ombudsmani felfogás, amely szerint a közszolgáltatás kötelező igénybevétele egy egyoldalú közhatalmi kényszer. Nem közvetlenül a válsággal összefüggésben, hanem általánosan a lakosság részéről kifejezetten érzékelhető, hogy a kötelező igénybevétel jogszabályi előírása egy olyan külső, az állampolgárra ráerőltetett közszolgáltatás, amelynek szükségességét nem érzik olyannyira, mint amilyen megterhelőnek érzik a költségei megfizetését.
Összehasonlította az energia vagy vízszolgáltatással, és megállapította, hogy a víz és az energia az ember mindennapjaihoz hozzátartozó, nélkülözhetetlen erőforrások. Ezzel szemben a hulladék elszállítására irányuló igény napi szinten nem jelentkezik, ennél fogva nem is kézzelfogható a hiánya, rövidtávon a közszolgáltatás hiánya nem eredményez kiemelkedő hátrányt, hosszútávon azonban egészségügyi és környezetkárosító következményekhez vezet. Megjegyzi, hogy a lakosságnak csak egy igen kis részét motiválja környezetének a tisztasága. Egy 2009-es szociológiai kutatásból pedig az derül ki, hogy a felnőtt magyar lakosság valamivel több, mint 10%-a gondolja azt, hogy az emberek odafigyelnek arra, hogy a mindennapi életük során védjék a környezetet, ugyanakkor saját környezettudatosságukat kifejezetten magasra értékelik. Ezért az egészséges környezethez való alapjog érvényesüléséhez szükséges a kötelező igénybevétel jogszabályi előírása.
Tekintettel arra, hogy a közszolgáltatás igénybevételét jelenleg szükséges rossznak ítéli a közvélemény, annak elfogadottságát csak rendkívüli erőfeszítések árán lehet növelni. Megoldás lehetne a közszolgáltatás kötelező jellege okainak és jelentőségének több csatornán (nemcsak kényszer formájában) keresztül történő kommunikációja a lakosság irányába, a pozitív fogyasztói magatartások reklámozása (jelenleg a „Te szedd!” típusú kampányon kívül nincs hirdetés a médiában), az egyén motivációjának kialakítása, a környezeti érdekek és a hulladékgazdálkodás céljainak ismertetése, annak tudatosítása, hogy az egyén hogyan tud tudatosan részt venni a hulladékgazdálkodás céljának elérésben, és hogy miként tud ebben a helyi lakosság többi tagjával együttműködni.
Megemlíti még, hogy míg az EU részéről a hulladék új nyersanyag, addig hazánkban a lakosság szerint valami, amitől meg kell szabadulni, a lehető legolcsóbb módon.
A Saubermacher-Magyarország Kft. álláspontja, hogy a hulladékkezelés lakosság általi elfogadottságának előmozdítása nem az önkormányzat, vagy a közszolgáltató feladata, hanem az oktatásé, a családé, a lakossági tudatformálásé. Nem a megtűrést, hanem annak igényét kell, hogy elérje a társadalom, hogy tiszta környezetben éljen, és ennek elengedhetetlen eszköze a közszolgáltatás.
Az Országos Környezetvédelmi Tanács és Környezetvédelmi Szolgáltatók és Gyártók Szövetsége álláspontja szerint az elfogadottságot elsősorban az önkormányzat tudja megteremteni azáltal, hogy a közszolgáltatóval a lakosok igényeihez illeszkedő tartalmú szerződést köt. Ha a lakos azt érzi, hogy az önkormányzat kellően fellép annak érdekében, hogy ő a legméltányosabb szolgáltatást és árat kapja, akkor bizalma lesz a rendszer iránt. Ehhez szükséges, hogy az önkormányzat kész legyen az egyedi esetek kezelésére és megoldására.
Az önkormányzatnak kellene nagyobb erőfeszítéseket tenni annak érdekében, hogy a nem fizetők közül kiszűrje azokat, akik azért nem teljesítik kötelezettségüket, mert hanyagok, vagy azért, mert pénzügyi probléma áll a háttérben. Első esetben pedig arra kell törekedni, hogy a díj behajtásra kerüljön, a második esetben viszont azt szociális alapon támogatással szükséges orvosolni.
A Köztisztasági Egyesülés meglátása szerint a kötelező igénybevételt el nem fogadó panaszosok a „hangos kisebbség”, elsősorban az üdülőterületeken. A panaszok száma és a közszolgáltató, az önkormányzat, és a lakosság kapcsolatának színvonala között álláspontja szerint nincs közvetlen kapcsolat. A közszolgáltatók többsége jó és magas színvonalú kapcsolatot tart a lakossággal szóróanyagok, hirdetmények, ügyfélszolgálat útján.
A Humusz Szövetség civil szervezetként látja ennek a szférának az összekötő szerepét. A helyes, elvárható magatartás eléréséhez jóval több kommunikációra van szükség. Nem elegendő azt megfogalmazni a lakosság felé, hogy mit hogyan gyűjtsön – többnyire ugyanis idáig jut el a tájékoztatás -, a környezettel szemben felelős magatartáshoz egy hosszú távú, komplex szemléletformálásra van szükség, amelyre a civil szervezetek fel vannak készülve, segíteni tudják a munkát. A közszolgáltatók addig a pontig fognak kommunikálni, amíg az érdekük, de a megelőzés, újrahasználat már nem területük a hulladékos prioritások között. A közszolgáltatók hulladékgazdálkodók, de a hulladékpiramis ezen két fokán még nem is lehet beszélni hulladékról. A teljes spektrumot a társadalmi, környezeti szempontokat is figyelembe vevő civil szervezet tudja lefedni az önkormányzattal együttműködésben.
A lakosság akkor fogja megérteni, hogy nincs lehetősége lemondani a szolgáltatást, ha azt a differenciálás révén igazságosnak, arányosnak fogja érezni, ha komoly szankciót helyeznek kilátásba (ami értelemszerűen nem a szolgáltatás „lemondása”, hanem alternatív módszerekre van szükség) végül, ha megérti a rendszer szintű összefüggéseket a hulladékképződéstől az ártalmatlanítás környezetre gyakorolt hatásáig. 
A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetségének tagja alapvető problémának véli, hogy a panaszosok nincsenek tisztában a vonatkozó törvényi rendelkezésekkel, újra és újra el kell számukra magyarázni a vonatkozó rendelkezéseket. Az elérhető ügyfélszolgálati iroda, ahová panaszaikkal személyesen fordulhatnak (például számlázási ügyekben) szintén megoldás lehet a probléma kezelésére. 
Hasonlóan számol be egy másik tag, amely szerint a közszolgáltató csak a körzetközpontban működik, a lakosság anyagi helyzete az utazást nem teszi lehetővé. Az önkormányzat csak összekötő kapocs a szolgáltató és az ingatlantulajdonok között. Az idős emberek nem értik meg a hulladékkezelés lényegét, a szolgáltatást nem lehet lemondani, ezért halmoznak fel hátralékot.
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége sem látja kirívóan magasnak azon lakosok számát, akik a kötelező igénybevétel tényét nem fogadják el. Véleményük szerint a hulladékgazdálkodás regionális rendszereinek fejlődésével, és a helyi hulladéklerakók bezárása révén lazult a lakosok kapcsolata a helyi önkormányzatokkal, közszolgáltatókkal. A kötelező igénybevétel megértésének ügyében egységes kommunikációval, és több szinten indítandó oktatással és szemléletformálással lehet további jelentős javulást elérni (közszolgálati média, óvodák, iskolák, közszolgáltatók). Mindez elkerülhetetlen lesz, mert ennek hiányában hazánk hulladékgazdálkodási vállalásait nem lehet majd elérni.

10. Az állami közhatalommal szemben a hulladékgazdálkodásról szóló törvény vagy egyéb jogszabályok elegendő garanciát nyújtanak-e a tisztességes eljáráshoz való jog gyakorlásához az ingatlantulajdonosok védelmében?
A fogyasztóvédelem szabályozási rendszerébe illeszkedik-e a hulladékkezelési közszolgáltatás, vagy sem?
Az ingatlantulajdonosokat megillető fogyasztói jogok érvényesítésére a gyakorlatban hogyan kerül sor, jogaik érvényesítése céljából az ingatlantulajdonosok hova fordulhatnak a közszolgáltatóval szemben jogvédelemért (pl. számlareklamációikkal) a polgári peres út igénybevételén kívül?
Rendelkezik-e a fogyasztóvédelmi hatóság hatáskörrel a hulladékszállítással kapcsolatos panaszok kivizsgálására, érdemi intézkedések megtételére? Lenne-e hatáskörük ebben a kérdésben, de a vonatkozó jogszabályi rendelkezésekből ez nem egyértelmű? Ha igen, mely jogszabályi rendelkezések azok, amelyek nem értelmezhetőek világosan?
A fogyasztóvédelmi törvényben a fogyasztóvédelmi hatósági eljárások közül melyeket lehetne alkalmazni a hulladékszállításra vonatozó közszolgáltatás esetében?
Hogyan történik a közszolgáltatóknál az első és az ismételten előterjesztett panasz kezelése? A panaszkezelésnek van-e kialakult gyakorlata, rendelkezik-e arról valamilyen belső szabályzat, vagy előírás, esetleg egy „jó, bevált gyakorlat”, ami a közszolgáltatók számára minta lehetne? Mennyire működik, hatékonyan, eredményesen az ügyfélszolgálat? A panaszkezelés során együttműködnek-e a települési önkormányzattal?
A Vidékfejlesztési Minisztérium válaszában kifejtette, amennyiben a szolgáltatás minőségét a lakos kifogásolja, a jegyzőhöz fordulhat annak érdekében, hogy a jegyző kivizsgálja, hogy a közszolgáltató tevékenysége megfelel-e a közszolgáltatási szerződésben, a jogszabályokban és a helyi rendeletben foglaltaknak.
A miniszter szerint az ingatlantulajdonos jogkövető magatartás esetében a közszolgáltatóval és nem közvetlenül az állami közhatalommal kerül szembe, illetve kapcsolatba, mivel a közhatalom gyakorlás a rendeletalkotást és a teljesítés ellenőrzését jelenti, illetve az esetleges végrehajtást. 
A rendeletalkotással összefüggésben kifejtette, hogy a rendelet kalkulációja dönti el, hogy megalapozott lesz-e a szabályozás. Példának hozta fel azt az esetet, amikor az üdülő ingatlan tulajdonosok sérelmezik, hogy az üdülő szövetkezetre nincs külön fogalom, és ezért számukra előnytelen a helyi rendelet, mivel az így kötelezővé tett gyűjtőedény hátrányos. Ekkor a díjkalkuláció a rendelet módosítás alapjául szolgáló legfontosabb dokumentum, amelynek a megalapozottságát a kormányhivatal vizsgálhatja, és ez jelenti a megfelelő garanciát. A helyi rendeletalkotás előnyei és hátrányai az elmúlt tíz évben egyaránt megmutatkoztak. A szubszidiaritás elve az önkormányzati rendeleti szabályozás fenntartása mellett szól.
Véleménye szerint a végrehajtással összefüggésben nem merül fel az ingatlantulajdonosok hátrányos helyzete, tekintettel arra, hogy – a közszolgáltatók egybehangzó véleménye szerint – alig kezdeményezik a jegyzők az adók módjára történő végrehajtást, illetve az eredménytelenség első jele után sokszor nem tesznek további lépést.
Összességében megállapítja, hogy az ingatlantulajdonos az állami közhatalommal szemben nincs hátrányban.
Az Fgytv. 2. § h) pontja szerint: „közüzemi szolgáltatás: külön törvény alapján termékértékesítési vagy szolgáltatásnyújtási kötelezettség hatálya alá tartozó vállalkozás által e kötelezettség alapján nyújtott közszolgáltatás,”. A 45/A. § (2) bekezdése pedig úgy rendelkezik, hogy „A fogyasztóvédelmi hatóság ellenőrzi a külön jogszabályban fogyasztóvédelmi rendelkezésként meghatározott rendelkezések betartását, és –ha a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló törvény eltérően nem rendelkezik –eljár azok megsértése esetén.” 
A miniszter álláspontja szerint a hulladékkezelési közszolgáltatás megfelel a közüzemi szolgáltatás ismérveinek, azonban a Hgt. kiutalása hiányában a fogyasztóvédelmi hatóság nem rendelkezik hatáskörrel ezen közszolgáltatás terén. Egyúttal felhívta a figyelmemet a Fgytv. módosítására (2012. évi LV. törvény), amely a hulladékkezelési közszolgáltatást külön is nevesíti a közszolgáltatás fogalma alá tartozó felsorolásban. 
Kiemelte, hogy a hulladékokról szóló törvényjavaslat erősíteni fogja a fogyasztóvédelem szerepét.
A Fgytv. 47. § (1) bekezdés a) pontja kerülhetne a leggyakrabban alkalmazásra.15
Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség tapasztalata szerint a szolgáltatással kapcsolatos panaszokat lehet a fogyasztóvédelemnél is kezelni, ha azt a közszolgáltató vagy az önkormányzat nem oldja meg.
A Nemzetgazdasági Minisztérium (a fogyasztóvédelmi szabályozásért felelős szaktárca) válasza szerint a fogyasztóvédelem egyik komoly hiányossága volt, hogy a közszolgáltatások közül – többek között –a hulladékgazdálkodás területén nem voltak megfelelő fogyasztóvédelmi előírások. 
A tárca ismertette, hogy a kormány a 1011/2012. (I. 23.) Korm. határozattal jóváhagyta Magyarország IV. középtávú, 2014-ig szóló fogyasztóvédelmi politikáját és az annak megvalósulásához szükséges kormányzati intézkedéseket tartalmazó feladattervet. A kormányhatározat előírta a fogyasztóvédelmi előírások bevezetését és a fogyasztóvédelmi hatóság hatáskörének biztosítását azokon a területeken, ahol eddig ez még nem történt meg, így a hulladékgazdálkodás területére is. Ennek megfelelően a Törvényjavaslat a gazdasági tárca kezdeményezésére tartalmaz fogyasztóvédelmi rendelkezéseket és biztosítja a fogyasztóvédelmi hatóság hatáskörét.
További előrelépést jelent, miszerint a Fgytv. 2012. május 14-i ülésnapon elfogadott módosítása újra definiálta a közszolgáltatások fogalmát oly módon, hogy a fogalom taxatív felsorolást ad az ebbe a körbe tartozó szolgáltatásokról. Így ide tartozik a települési szilárd és folyékony hulladék összegyűjtése és kezelése.
A Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság először is azt emelte ki, hogy a közszolgáltatási díj megállapításával összefüggésben nincs hatásköre. A fogyasztóvédelmi hatóság hatásköre a hulladékgazdálkodást érintően jelenleg rendkívül szűkre szabott, a hatáskört a Hgt. 45/A. §-a rögzíti.
A Hatóság megkeresésemre eseti országos adatgyűjtést végzett, amelynek eredményéről összességében az alábbiakat ismertette.
A 2011. január 1. és 2012. április 30. közötti időszakban országosan 165 fogyasztói beadvány érkezett a fogyasztóvédelmi hatósághoz. Ez más közszolgáltatásokkal összevetve, jóval kevesebb fogyasztói panaszt jelent. A beadványokban jellemzően a szolgáltatás díjának mértékét, növekedését, indokoltságát, annak miértjét kifogásolják. Jellemző kérdés, hogy miért kell díjat fizetni akkor is, ha nem veszik igénybe a szolgáltatást, miért nincs mód a szüneteltetésre, a nyaralóingatlanokat csak időszakosan veszik igénybe, vagy, hogy a díj nem arányos a keletkezett hulladék mennyiségével.
A Törvényjavaslat fogyasztóvédelmi rendelkezései kapcsán azonban felhívta a figyelmet néhány lehetséges jogalkalmazási nehézségre és hatásköri rendelkezéssel kapcsolatos aggályra. Az egyik, hogy ahogyan a Hgt is, a Törvényjavaslat is a települési önkormányzat kötelezettségévé teszi a közszolgáltatás megszervezését, és ehhez az önkormányzatnak rendeletet kell alkotnia, melyben meghatározza a közszolgáltatás számos részletszabályát. A Törvényjavaslat nem tartalmaz konkrét és egységes anyagi jogi rendelkezéseket például a számlázással, elszámolással, díjfizetéssel összefüggő legfontosabb kérdésekben, mivel ezeket az önkormányzati rendeletek határozzák meg. A fogyasztóvédelmi hatóság tapasztalatai szerint azonban gyakran az önkormányzati rendeletek sem tartalmazzák a részletszabályokat. Így a számonkérés kétségessé válhat.
Számos önkormányzat esetében a közszolgáltatást nonprofit gazdasági társaság látja el. A gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény alapján a nonprofit gazdasági társaság nem jövedelemszerzésre irányuló közös gazdasági tevékenység folytatására alapítható. A fogyasztóvédelmi hatóság eljárása során erre figyelemmel kell, hogy legyen, amikor jogkövetkezményt állapít meg.
Problémát jelenthet az is, hogy egyes önkormányzatoknál adó formájában kerül megfizetésre a közszolgáltatás fedezetét biztosító összeg.
A Fővárosi Közterület-fenntartó Zrt. tájékoztatása szerint két panasztípust különböztetnek meg, az egyik a közérdekű bejelentés és panasz, amelyek kezelését az érintett szakterület és a PR iroda végzi. A másik a szolgáltatás ellátásával kapcsolatos panaszok, ezeket az ügyfélszolgálati szabályzat alapján az ügyfélszolgálat kezeli. Az ügyfélszolgálat az összes panaszt nyilvántartja, a kivizsgálást igénylő ügyeket továbbítják az érintett szakterület részére, majd az eredményről értesítést kap a benyújtó. 2011-ben a válaszadás átlagos határideje 2 munkanap volt. Amennyiben az ügyfél többszöri megkeresés után is elégedetlen, további panaszával a Zrt. tulajdonosához, illetve a felügyeletet ellátó Fővárosi Önkormányzat Főpolgármesteri Hivatalához fordulhat. További jogérvényesítési lehetőség a Budapesti Békéltető Testülethez való fordulás.
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. ezzel összefüggésben ismét felhívta a figyelmet arra, hogy nem ért egyet azzal az ombudsmani megközelítéssel – amelyet véleménye szerint számos állampolgár is oszt – hogy a közszolgáltatás igénybevételére kötelezett polgár közhatalmi kényszerrel fenyegetett és jogorvoslattal nem rendelkező áldozat. Kiemeli, hogy az igénybevételre való kötelezés és a közszolgáltatás fenntarthatóságának biztosítása szükséges és elengedhetetlen feltétele annak, hogy az egészséges környezethez való alapjog érvényesüljön.
A fogyasztói jogok érvényesítésének platformjai a közszolgáltató ügyfélszolgálata, a települési önkormányzat jegyzője, az illetékes kereskedelmi és iparkamara mellett működő békéltető testületek, a nemzeti fogyasztóvédelmi hatóság területi szervei, és a bíróságok.
Az ügyfélszolgálat működtetése jogszabályi kötelezettsége a közszolgáltatónak a Fgytv. alapján. Az önkormányzattal megkötött közszolgáltatási szerződés is tartalmaz rendelkezéseket az ügyfélszolgálat működtetésére, a panaszkezelésre. A Zrt. hangsúlyt fektet az ügyfélszolgálat működésére, az utóbbi években bővítették az ügyfélszolgálati időt, az ott dolgozó munkatársak létszámát, oktatást tartanak részükre. Kiemeli, hogy a fogyasztói panaszok kezelésére vonatkozóan a követendő eljárást pénzügyi vezérigazgató-helyettesi utasítás tartalmazza, amely arról is rendelkezik, hogy a válaszlevélben a panaszost a jogorvoslati lehetőségeiről tájékoztatni kell, amely tartalmazza mind a fogyasztóvédelmi hatóság, mind a békéltető testület megjelölését és elérhetőségét.
Az ügyfélnek lehetősége van arra, hogy közvetlenül az önkormányzathoz forduljon panaszával. Számos esetben előfordul, hogy a fogyasztóvédelmi hatóság a díjfizetéssel kapcsolatos panaszt átteszi az önkormányzathoz, mivel az ezzel kapcsolatos kérdések vizsgálatára a hatásköre nem terjed ki. A jegyző ellenőrzési jogkörét a jegyző hulladékgazdálkodási feladat- és hatásköréről szóló 241/2001. (XII. 10.) Korm. rendelet alapozza meg, amely szerint a jegyző a települési önkormányzat hulladékkezelési feladataival kapcsolatban rendszeresen ellenőrzi a hulladékgazdálkodásra vonatkozó jogszabályok és hatósági előírások megtartását.
A békéltető testület ingyenesen igénybe vehető alternatív vitarendezési mód, független testület. Hatáskörébe tartozik a termék minőségével, biztonságosságával, a termékfelelősségi szabályok alkalmazásával, a szolgáltatás minőségével, a szerződés megkötésével és teljesítésével kapcsolatos vitás ügyek rendezése. Megjegyzi, hogy részükről az utóbbi években jelentősen megnőtt azon ügyek száma, amelyben az ügyfél igénybe vette ezt a vitarendezést, 2007-től 40 ilyen eljárásban vett részt a Zrt. és végül valamennyi eljárás megszüntetésre került, a panasz alaptalansága miatt. A panaszokban jellemzően az arányosság kérdése, az üdülőingatlanok, a szállítással kapcsolatos technikai kérdések és a díjfizetés merül fel.
A fogyasztóvédelmi hatóság az Fgytv. keretei között vizsgálja a panaszkivizsgálás módját, a válaszadás határidejét, a jogorvoslati fórumokról való tájékoztatást. Ismét megemlíti, hogy legtöbb esetben a hatóság – mivel a panaszok jellemzően a díjazással vagy a szolgáltatás ellátásával kapcsolatosak –az önkormányzathoz teszi át a panaszt.
Fentebb említett pénzügyi vezérigazgató-helyettesi utasítás tartalmazza a panaszkezelési eljárást. A panaszokat szóban és írásban fogadják, azok kivizsgálása 15 nap alatt történik. Az első és ismételt panaszok vizsgálata egyformán történik.
A Saubermacher-Magyarország Kft. ismertette, hogy az ügyfél a számlapanasszal az ügyfélszolgálathoz fordulhat személyesen, telefonon, e-mailben. Az ügyfelek egyedi azonosítóval rendelkeznek, és ügyféli adatlappal, amely tartalmazza a számlázáshoz szükséges adatokat, a kiszámlázott és megtérített számla összegét, vagyis az egyenleget, és egyéb küldeményeket. Ezen az elektronikus adatlapon rögzítik a panaszt. A panaszok többségét házon belül megoldják, amennyiben viszont jellegénél fogva (például a szolgáltatás tartalma, módja) szükséges az önkormányzat bevonása, akkor erre is sor kerül.
A Köztisztasági Egyesülés szerint is a közszolgáltatók által fenntartott ügyfélszolgálathoz, a jegyzőhöz, a vita jellegétől függően a fogyasztóvédelmi hatósághoz, végső soron pedig a bírósághoz fordulhat panasszal az ingatlantulajdonos. Véleménye szerint a Hgt. és a kapcsolódó jogszabályok megfelelő garanciát nyújtanak a tisztességes eljáráshoz való jog gyakorlása tekintetében, a fogyasztóvédelmi hatóság megfelelő hatáskörrel rendelkezik a közszolgáltatással kapcsolatos panaszok kivizsgálására. Felhívta azonban a figyelmet arra, hogy a jogalkalmazóktól függ a jogszabályi rendelkezések érvényesülése. A jogsértő állapot megszüntetésének az elrendelése az, amit leggyakrabban lehet(ne) alkalmazni fogyasztóvédelmi eljárásban.
A Környezetvédelmi Szolgáltatók és Gyártók Szövetsége a kérdésre adott választ a közszolgáltató és az önkormányzat közötti jogviszonyból vezette le. Kifejtette, hogy a közszolgáltató kiválasztását az önkormányzat végzi pályázati alapon. Ebben a jogi helyzetben az önkormányzatnak kellene képviselni a lakosság elvárásait, és a pályázati feltételekben, illetve a közszolgáltatási szerződésben kellene azt meghatározni, hogy milyen kiegészítő szolgáltatásokat (például ügyfélszolgálat rendje, módja) kell a közszolgáltatónak nyújtania. Amennyiben ezek a feltételek a közszolgáltatási szerződésben jól meg vannak határozva, az önkormányzatnak, mint szerződő félnek joga lenne ezeket ellenőrizni, számon kérni.
Továbbá ha a helyi rendelet tartalmazza, a lakosság a panaszaival fordulhat az önkormányzathoz, vagy a jegyzőhöz. Véleményük szerint a megkeresésben jelzett panaszos esetek elsősorban azokon a településeken fordulhatnak elő, ahol az önkormányzat nem elég gondosan jár el a közszolgáltató kiválasztása során, nem határozza meg teljes körűen az elvárt szolgáltatások mértékét, és nem gondozza megfelelően a szerződésese jogviszonyt, nem kéri számon a szerződött partner teljesítését. A közszolgáltatót szerződési kötelem köti, azt kell végrehajtania, amit a szerződésben vállalt.
Fentiekből következően meglátásuk szerint ez nem fogyasztóvédelmi kérdés, mivel a szolgáltatás nyújtására az önkormányzat szerződik a közszolgáltatóval, ezért a közszolgáltatással összefügg panaszok kivizsgálására is az önkormányzat jogosult. Ez azért is fontos, mert csak így tudja megítélni, hogy a közszolgáltató ténylegesen teljesíti-e a szerződéses feltételeket.
A Humusz Szövetség szerint a lakosok leggyakrabban a helyi önkormányzatnál jelzik panaszaikat, gyakran a civil szervezetektől kérnek tanácsot, ezt követően fordulnak az ombudsmani hivatalhoz, fogyasztóvédelmi hatósághoz.
A Települési Önkormányzatok Országos Szövetsége szerint a rendelet megalkotója az önkormányzat, utána jön a bíróság, amelynek kicsi az ereje, hiszen mindjárt „visszadobják a labdát” a rendelet megalkotójának.
A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetsége tagjának tapasztalata szerint a lakosok a kifogásaikkal az önkormányzathoz fordulnak, illetve peres útra viszik ügyeiket. Egy másik tag tapasztalata szerint az ingatlantulajdonosokat megillető fogyasztói jogok érvényesítésére a gyakorlatban csak abban az esetben van lehetőség, ha a településtől kb. 13 km-re levő közszolgáltató hivatalába elutazik.
Egy másik tag szerint is a közszolgáltató messze van a településtől, csak telefonon van lehetőség az elérésre, ügyintézésre. Az ingatlantulajdonosok panaszait legtöbbször azzal hárítják el, forduljanak az önkormányzathoz, mely viselkedés az önkormányzat szerint inkorrekt. A legtöbb panasz azért érkezik, mert a közszolgáltató nem kötött szerződést a lakosokkal. A panaszt a közszolgáltató rendszerint azzal hárítja el, hogy az önkormányzatnak keretszerződése van a közszolgáltatóval, ez érvényes minden lakóra.
A Magyar Önkormányzatok Szövetsége is a közszolgáltatási szerződés felől közelíti meg a kérdést, és ismerteti, hogy általános gyakorlat, hogy a lakosok panaszai a helyi önkormányzatokhoz kerülnek első körben, és az önkormányzatok legtöbb esetben eljárnak. Következő fórumként a fogyasztóvédelmi felügyelőségeket említi, és azt, hogy tapasztalataik szerint több ügyben folytatnak eljárást.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
A feladat- és hatáskörömet, valamint az ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságomat az Ajbt. határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat. Jelen esetben fennálltak a hivatalból történő vizsgálat elrendelésének feltételei, tekintettel arra, hogy a települési szilárd hulladék szállítási közszolgáltatás kétségtelenül nagyobb csoport alapvető jogait érinti.
Az Ajbt. 1. § (2) bekezdése pedig úgy fogalmaz, hogy a biztos tevékenysége során, különösen hivatalból indított eljárások lefolytatásával, megkülönböztetett figyelmet fordít az Alaptörvény P) cikkében meghatározott jogoknak, vagyis a jövő nemzedékek érdekeinek.
Az Ajbt. 18. § (2) bekezdése szerint közszolgáltatást végző szerv – függetlenül attól, hogy milyen szervezeti formában működik – az állami vagy önkormányzati feladatot ellátó, illetve e feladat ellátásában közreműködő szerv, a közüzemi szolgáltató, az egyetemes szolgáltató, az állami vagy európai uniós támogatás nyújtásában vagy közvetítésében közreműködő szervezet, a jogszabályban közszolgáltatásként megjelölt tevékenységet végző szervezet, valamint a jogszabályban előírt, kötelezően igénybeveendő szolgáltatást nyújtó szervezet. A közszolgáltatást végző szerv kizárólag e tevékenységével összefüggésben vizsgálható. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés l) pontja és a 18. § (2) bekezdésének e) pontja alapján az alapvető jogok biztosa által vizsgálható hatóságnak, ezen belül közszolgáltatást végző szervnek minősül – függetlenül attól, hogy milyen szervezeti formában működik – a jogszabályban közszolgáltatásként megjelölt tevékenységet végző szervezet.
A Hgt. 21. § (1) bekezdése szerint a települési önkormányzat kötelezően ellátandó közszolgáltatásként az ingatlantulajdonosoknál keletkező települési hulladék kezelésére hulladékkezelési közszolgáltatást szervez, és tart fenn. Mindezek alapján megállapítottam, hogy a települési önkormányzatok, valamint a hulladékkezelési közszolgáltatás ellátásában közreműködő közszolgáltatók az ombudsman által vizsgálható közszolgáltatást ellátó (annak megszervezésében felelős) szervnek minősülnek.

II. Az érintett alapvető jogok és alapelvek tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvényének és az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követni kívánom a fenti gyakorlatot, így míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontokat nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait. Mindezt alátámasztandó, az Alkotmánybíróság a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra mutatott rá, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.

Az Alaptörvény XXI. cikke szerint Magyarország elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez., Az Alkotmánybíróság már korai határozatában16, az élethez való joggal összefüggésben kiemelte, hogy „Az egyes emberek alanyi joga saját életük biztosítására szolgál. Az élethez való jog objektív oldalából ugyanakkor az államnak nem csupán az a kötelessége következik, hogy az egyes emberek élethez való alanyi jogát ne sértse meg, és hogy annak védelméről jogalkotással és szervezési intézkedésekkel gondoskodjék, hanem ennél több. Ez a kötelesség nem merül ki az egyes emberek egyedi életvédelmében, hanem általában az emberi életet és létfeltételeit is védi. Ez utóbbi feladat minőségileg más, mint az élethez való egyéni alanyi jogok védelmének összeadása; „az emberi élet” általában – következésképp az emberi élet mint érték – a védelem tárgya. Ezért az állam objektív, intézményes életvédelmi kötelessége kiterjed a keletkezőben lévő emberi életre is, csakúgy, mint a jövendő generációk életfeltételeinek biztosítására.”
Az Alkotmánybíróság 28/1994. (V. 20.) AB határozatában megállapította, hogy az állam környezetvédelemre vonatkozó kötelességei teljesítésének garanciáit emeli az alapjogok szintjére. E jog sajátosságai folytán mindazokat a feladatokat, amelyeket másutt alanyi jogok védelmével teljesít az állam, itt törvényi és szervezeti garanciák nyújtásával kell ellátnia. 
A környezet védelmére és a fenntartható fejlődés elvére az Európai Unió is kiemelt figyelmet fordít. A lisszaboni szerződés kihirdetéséről szóló törvény 2. cikke szerint az Unió Európa fenntartható fejlődéséért munkálkodik, amely olyan piacgazdaságon alapul, amely a környezet minőségének magas fokú védelmével és javításával párosul. A törvény 2. számú mellékletét képezi az Európai Unió Alapjogi Chartája, amely a 37. cikkében kimondja, hogy „A magas színvonalú környezetvédelmet és a környezet minőségének javítását be kell építeni az uniós politikákba, és a fenntartható fejlődés elvével összhangban biztosítani kell megvalósulásukat.”
Az elkövetkező évtizedek gazdasági, társadalmi fejlődését várhatóan éppen a természeti erőforrások (ivóvíz, energia, termőtalaj stb.) szűkössége befolyásolja majd a legmarkánsabban. Az Alaptörvény P) cikke nemcsak a magyar környezetvédelmi jognak, hanem jogrendszerünk összes, a nemzedékek közötti igazságosság szempontjából releváns jogszabályának tartalmához ad egységes iránymutatást. 
Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerint Magyarország független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság a 9/1992. (I. 30.) AB határozatában rámutatott, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság szerint a jogbiztonság az állam kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az állami és önkormányzati döntések jogszabályoknak való megfelelőségét is. Az Alkotmánybíróság szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.
Az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdése szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogorvoslattal éljen az olyan bírósági, hatósági és más közigazgatási döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a jogorvoslathoz való jog immanens tartalma az érdemi határozatokkal szemben más szervhez vagy ugyanazon szervezeten belüli magasabb fórumhoz fordulás lehetősége.17 
A jogorvoslathoz való alapvető jog lényeges tartalma kiterjed a jogorvoslati lehetőségről, vagy annak hiányáról való tájékoztatásra is, a jogorvoslatról való tájékoztatás nem múlhat az egyes hatóságok mérlegelésén, belátásán. Több esetben is rámutattam arra, hogy közigazgatási eljárásokon kívül eső eljárások esetében is ki kell térni a jogorvoslati lehetőségekről való tájékoztatásra. A jogorvoslati jog szempontjából problematikus lehet minden olyan eset, amikor a panasz alapján nem magától értetődő, vagy a panaszos kifejezetten sérelmezi, hogy valamely hatóság nem biztosította számára a jogorvoslat – egyébként az adott ügytípusban létező – lehetőségét, ideértve azt is, ha a hatóság jogszabályi kötelezettsége ellenére nem tájékoztatta a jogorvoslat lehetőségéről. Az ombudsmani gyakorlat úgy tekinti, hogy amikor a hatóság nem támasztja alá, hogy a jogorvoslat biztosítása körében eleget tett az ügyféllel szemben fennálló tájékoztatási kötelezettségének, a jogorvoslati lehetőség tartalmilag nincs biztosítva.

III. Az ügy érdeme tekintetében
A Hgt. 4. §-a meghatározza a hulladékgazdálkodás alapelveit. A közszolgáltatással összefüggésben közülük az alábbiakra szeretném felhívni a figyelmet: 
„a) a megelőzés, ezen belül az integrált szennyezés megelőzés elve alapján legkisebb mértékűre kell szorítani a képződő hulladék mennyiségét és veszélyességét, a környezetterhelés csökkentése érdekében;
e) az elvárható felelős gondosság elve alapján a hulladék mindenkori birtokosa köteles a lehetőségeinek megfelelően mindent megtenni annak érdekében, hogy a hulladék környezetet terhelő hatása a legkisebb mértékű legyen;
g) a szennyező fizet elv alapján a hulladék termelője, birtokosa vagy a hulladékká vált termék gyártója köteles a hulladékkezelési költségeit megfizetni, vagy a hulladékot ártalmatlanítani; a szennyezés okozója, illetőleg előidézője felel a hulladékkal okozott környezetszennyezés megszüntetéséért, a környezeti állapot helyreállításáért és az okozott kár megtérítéséért, beleértve a helyreállítás költségeit is;
k) a fokozatosság elve alapján a hulladékgazdálkodási célokat ütemezett tervezéssel, egymásra épülő lépésekben, az érintettek lehetőségeinek és teherviselő képességének figyelembevételével kell elérni;
l) a példamutatás elve alapján az állami és helyi önkormányzati szervek a munkájukban érvényesítik a törvény céljait és elveit;
m) a költséghatékonyság elve alapján a hulladékkezelés szabályainak kialakítása, a hulladékgazdálkodás szervezése során érvényesíteni kell, hogy a gazdálkodók, felhasználók által viselendő költségek a lehető legnagyobb környezeti eredménnyel járjanak.”
A Hgt. rendelkezései alapján az ingatlantulajdonos kötelezettsége az ingatlanán keletkező települési szilárd hulladékot a külön jogszabályok szerint gyűjteni, továbbá az annak begyűjtésére feljogosított hulladékkezelőnek átadni. A települési önkormányzat kötelezően ellátandó közszolgáltatásként az ingatlantulajdonosoknál keletkező települési hulladék kezelésére hulladékkezelési közszolgáltatást szervez, és tart fenn. A közszolgáltató feladata az önkormányzati rendeletben előírt módon a települési hulladék ingatlantulajdonosoktól történő begyűjtése, elszállítása a hulladékkezelő telepre, illetőleg a települési hulladék kezelése, kezelő létesítmény üzemeltetése, a szolgáltatás folyamatosságának biztosítása.18
Ebben a közszolgáltatási rendszerben annak három szereplője, vagyis az önkormányzat, a közszolgáltató, és az ingatlantulajdonos kölcsönösen függnek egymástól, az egyikük által tanúsított magatartás kihat a másik szereplő helyzetére. Ezért ebben a rendszerben mindhárom résztvevő oldaláról szoros együttműködésre lenne szükség. Mindezt pedig befolyásolja a jogalkotónak a rendszerre vonatkozó szabályozása, az elérendő célok, prioritások felállítása. A közszolgáltatással elérendő végső cél egyrészt közegészségügyi, másrészt környezetvédelmi. Közérdek fűződik a köztisztaság, településtisztaság megteremetéséhez, a járványok elkerüléséhez, és a környezeti elemek (a föld, a levegő, a víz, az élővilág, és az épített környezet)19 védelméhez, Ezek megteremtésén keresztül érvényesülhet ugyanis az egészséges környezethez való alapjog.

1. A közszolgáltatás folyamatos ellátásának egyes kérdései
A feltett kérdéseimre adott válaszokból levonható az a következtetés, hogy a közszolgáltatási rendszerben fellépő nehézségek – ha nem is közvetlenül a válság következtében tűntek fel – a válság hatására tovább mélyültek. Az egyén szintjén a fizetőképesség romlásával párhuzamosan a díj kiegyenlítésre vonatkozó jogkövető magatartás csökkent, ezzel összefüggésben a közszolgáltatók kintlévőségei növekedtek, amit a díjak behajtására irányuló eredménytelen adóhatósági eljárások tovább fokoznak. A közszolgáltatás folyamatos fenntartása egyelőre nincs veszélyben, de a szolgáltatás minősége a közszolgáltatók szűkülő forrásai miatt – az elmaradó műszaki fejlesztéseken, beruházásokon keresztül –közép- és hosszútávon csökkenni fog.
Megválaszolandó kérdésként merül fel, hogy miközben a közszolgáltatónak a Hgt. előírásán alapuló kötelezettsége a szolgáltatás folyamatos ellátása a települési önkormányzat rendeletében előírt módon, amennyiben a közszolgáltatásért járó, az annak fenntartását fedező díjbevételhez nem jut hozzá, hogyan üzemeltesse azt?20. Már több jelentésemben21 felhívtam arra a figyelmet, hogy a közszolgáltatás anyagi hátterét elsősorban az ingatlantulajdonosok részéről fizetendő közszolgáltatási díj képezi –ez következik a szennyező fizet elvből -, ezért a közszolgáltatás fenntartása szempontjából kiemelt jelentőségű a díjhoz történő hozzájutás.
A hulladékgyűjtő edényzetre felragasztandó matricával összefüggő jelentésemben22 pedig megállapítottam, hogy magasabb szintű jogszabályi előírás hiányában a közszolgáltató akkor sem tagadhatja meg a hulladék elszállítását, ha a díjfizetési kötelezettségének az ingatlantulajdonos nem tett eleget.
A jogalkotó elméletileg gondoskodott a szabályozás szintjén az ingatlantulajdonost terhelő díjhátralék mielőbbi behajtásáról az adók módjára behajtható köztartozássá minősítéssel23, annak érdekében, hogy a közszolgáltató lehetőség szerint minél egyszerűbb módon és gyorsan hozzájuthasson. A gyakorlatban azonban nem teljesül a szabályozás célja. 
A Hgt. 3. § h) pontja szerint a hulladékgazdálkodás fogalmába tartozik „a hulladékkal összefüggő tevékenységek rendszere, beleértve a hulladék keletkezésének megelőzését, mennyiségének és veszélyességének csökkentését, kezelését, ezek tervezését és ellenőrzését, a kezelő berendezések és létesítmények üzemeltetését, bezárását, utógondozását, a működés felhagyását követő vizsgálatokat, valamint az ezekhez kapcsolódó szaktanácsadást és oktatást;”. A közszolgáltatás kiterjed a gyűjtőedényben, a közterületen vagy az ingatlanon összegyűjtött és a közszolgáltató rendelkezésére bocsátott települési szilárd hulladék elhelyezés céljából történő rendszeres elszállítására, és a települési hulladék ártalmatlanítását szolgáló létesítmény létesítésére és működtetésére, illetve kiterjedhet a begyűjtőhelyek, az előkezelő és hasznosító telepek létesítésére és működtetésére is.24
Vagyis a települési szilárd hulladékszállítási közszolgáltatás a hulladékgazdálkodás részét képezi. 
A Hgt. célja többek között az emberi egészség védelme, a természeti és az épített környezet megóvása, a környezet hulladék által okozott terhelésének minimalizálása, a vissza nem forgatható hulladék környezetkímélő ártalmatlanítása.25 Ezen célok elérésének egyik eszközét jelenti tehát a közszolgáltatás megszervezése és folyamatos működtetése.
Amennyiben a közszolgáltatás finanszírozását nagyrészt biztosító díjbevételhez a közszolgáltató nem jut hozzá, fennáll annak a veszélye, hogy nem tudja a hulladékgazdálkodási, környezetvédelmi, közegészségügyi követelmények szerint teljesíteni a feladatát, ezáltal sérülhet az egészséges környezethez való alapjog.

1.1. Adók módjára történő díjbehajtás, a behajthatatlan díjak elszámolása
Kérdésként merül fel, hogy a díjak nem kellően hatékony behajtása jogalkotási, vagy jogalkalmazási okokra vezethető vissza?
A szaktárca válasza szerint a helyzet orvoslása érdekében a Törvényjavaslat az adók módjára történő behajtást jegyzői hatáskörből a nemzeti adó- és vámhivatal hatáskörébe telepíti. A Törvényjavaslat benyújtását megelőző közigazgatási egyeztetés során az előterjesztés véleményezésekor felhívtam a szaktárca figyelmét arra, hogy az nem mutatta be, hogy a nemzeti adó- és vámhivatal biztosítani tudja-e a tervezett változtatás személyi, illetve tárgyi feltételeit. 
A válaszadók szerint a gyakorlatban az elégtelen végrehajtás oka lehet, hogy az önkormányzat nem rendelkezik kellő motiváltsággal, személyi kapacitással az adóigazgatási eljárás eredményes lefolytatásához, illetve nincs egységes jogértelmezési gyakorlat sem az elsőfokú adóhatóság részéről.
Az AJB-1783/2012. számú ügyben már vizsgáltam a díjhátralék behajtásával kapcsolatos egyes problémákat. Megállapítottam, hogy a Hgt. nem tartalmazza a szükséges, a díjbehajtási eljárás eredményességét és a kiszámíthatóságot elősegítő garanciális szabályokat, amelyek révén elkerülhetővé válna a tartozások felgyülemlése. Ezért javasoltam a vidékfejlesztési miniszternek, hogy tekintse át a díj behajtása során felmerülő jogszabályi, és jogértelmezési kérdéseket, és szükség szerint az új hulladékgazdálkodási törvény kiegészítésével a díjbehajtás metódusának garanciális elemeit építse be a keretszabályok közé. 
Több válaszadó felvetette annak a lehetőségét, hogy a behajthatatlan díjak esetében az államnak vagy az önkormányzatnak kellene a mögöttes felelősség elve alapján helytállnia, azonban a szaktárca ezt a felvetést határozottan elutasítja. Álláspontom szerint abban az esetben is, ha a közszolgáltató az igazoltan behajthatatlan követelés értékéhez nem jut hozzá, szintén az egészséges környezethez való alapjog sérelmének a lehetőségét eredményezheti, mivel a hulladékszállítási közszolgáltatás működtetése, mint a hulladékkezelés céljainak egyik eszköze kerülhet veszélybe. Ezért szintén garanciális jelentősége van annak, hogy a szaktárca megoldást dolgozzon ki erre vonatkozólag is.
A Jat. 21. § (1) bekezdése szerint „A miniszter folyamatosan figyelemmel kíséri a feladatkörébe tartozó jogszabályok hatályosulását, és szükség szerint lefolytatja a jogszabályok –a 17. § (2) bekezdésében meghatározott szempontok szerinti –utólagos hatásvizsgálatát, ennek során összeveti a szabályozás megalkotása idején várt hatásokat a tényleges hatásokkal.” A 22. § (1) bekezdés d) pontja szerint „A jogalkalmazás és az utólagos hatásvizsgálat tapasztalatait is figyelembe véve a miniszter gondoskodik arról, hogy a tárgykört érintő új jogi szabályozás vagy módosítás megalkotása során, ennek hiányában e célból kiadott jogszabály keretében (…) a normatív tartalom nélküli, tartalmilag kiüresedett vagy egyébként alkalmazhatatlan, a feladatkörébe tartozó jogszabályi rendelkezések hatályon kívül helyezésére, illetve megfelelő módosítására kerüljön sor.” 
Összességében a köztartozás adók módjára történő behajtása során jogalkalmazói oldalról nem érvényesült az elsőfokú adóhatósági feladatokat ellátó jegyzők részéről a példamutatás elve. A jogalkotó részéről pedig nem teljesült sem a jogszabályra vonatkozó utólagos hatásvizsgálat lefolytatása, sem a jogszabály tervezet előkészítése során az előzetes hatásvizsgálat kellő lefolytatása.
Mindaddig, amíg erre nem kerül sor, fennáll az egészséges környezethez való jog sérelmének a veszélye azáltal, hogy a közszolgáltatás finanszírozása nem megfelelően biztosított, így a hulladékgazdálkodás céljainak megvalósulása bizonytalanná válhat. 

1.2. A közszolgáltatási díj megállapítása és a 2012. évre vonatkozó „díjstop” hatásai
A közszolgáltatásért fizetendő, az alkalmazható díj legmagasabb mértékét önkormányzati rendeletben kell meghatározni.26 A közszolgáltatás díját meghatározó önkormányzati rendelet elfogadását megelőző, a Kvt. 43. §-a szerinti vizsgálati elemzés részeként a közszolgáltatás rendjére és módjára tekintettel részletes költségelemzést kell készíteni. A költségelemzést a közszolgáltató által készített javaslat alapján a jegyző, Budapesten a főjegyző terjeszti elő.27 Tehát a közszolgáltató köteles a közszolgáltatási díj megállapítása érdekében díjkalkulációt készíteni.28 Ha a közszolgáltatási díjat az önkormányzat az 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet meghatározott szempontok alapján számított díjnál alacsonyabb mértékben állapítja meg, a különbséget díjkompenzáció formájában köteles a közszolgáltatónak megtéríteni. Továbbá, ha az önkormányzat díjkedvezményt, mentességet, vagy ingyenességet állapít meg, a felmerülő költségeket a közszolgáltató számára az önkormányzat szintén köteles megtéríteni29. A közszolgáltatási díjat legalább egyéves díjfizetési időszakra kell meghatározni.30 A díj meghatározásának szempontjait a Hgt. 25. § (1) bekezdése és a 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet 3. §-a tartalmazza.
A díj megállapításához szükséges díjkalkuláció elkészítése tehát a közszolgáltató feladata. Ennek során a Hgt. 25. § (1) bekezdése és a 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet 3. §-a alapján kell eljárnia, vagyis a díjat úgy kell meghatároznia, hogy az a közszolgáltatás hatékony működéséhez szükséges folyamatos költségek és ráfordítások megtérülésének, valamint a közszolgáltatás fejleszthető fenntartásához szükséges költségek és ráfordítások fedezetének biztosítására alkalmas legyen, és ösztönözzön a közszolgáltatás biztonságos és legkisebb költségű ellátására, a közszolgáltató kapacitásának hatékony kihasználására, valamint a hulladékkeletkezés csökkentésére és a hatékony hulladékgazdálkodásra. 
A díjkalkuláció alapján az önkormányzati rendelet elfogadását megelőzően költségelemzést kell készíteni, méghozzá szigorú szabályok szerint, mivel arra vonatkozik a Kvt. 43. §-a: „(1) A környezetvédelemmel összefüggő törvényjavaslat és más jogszabály, valamint országos és regionális jelentőségű koncepciók előkészítője –a (4) bekezdés hatálya alá tartozó tervek, illetve programok kivételével –köteles az intézkedés környezetre gyakorolt hatásait vizsgálni és értékelni, és azt vizsgálati elemzésben (a továbbiakban: vizsgálati elemzés) összefoglalni.” Mindezt legalább egy éves díjfizetési időszakra kell vetíteni.
A közszolgáltatókat védő szabály, hogy ha az általuk beterjesztett díjkalkulációhoz képest az önkormányzat a díjat annál alacsonyabb mértékben állapítja meg, a különbséget díjkompenzáció formájában köteles a közszolgáltatónak megtéríteni. 
A 2011. évi CCI. törvény 196. § (2) bekezdése módosította a Hgt. 57. §-t, amelynek során bekerült a szabályozásba az úgynevezett „díjstop” szabály, amely 2012. I. 1-től hatályos. A 2011. évi CCI. törvényt az Országgyűlés 2011. december 23-i ülésnapján fogadta el, és azt december 30-án hirdették ki. 
Ezt követően a T/6361. számú képviselői önálló indítvány folyományaként 2012. április hónapban részben feloldották a „díjstoppot”, a Hgt. 57. §-ának ismételt módosításával. Az indítvány indokolása szerint „A hulladékgazdálkodásról szóló 2000. évi XLIII. törvény rendelkezéseit az egyes törvények Alaptörvénnyel összefüggő módosításáról szóló 2011 . évi CCI. törvény 196 . § (2) bekezdése 57. §-sal egészítette ki. E rendelkezés teljes díjemelési tilalmat jelentett a települési hulladékkezelési közszolgáltatás tekintetében. A módosítás a települési szilárd hulladékkezelési közszolgáltatás jelenlegi rendszerét, színvonalát rendkívül jelentős mértékben és minden szempontból hátrányosan befolyásolja (pl. a szelektív gyűjtés eddigi színvonalának csökkenése, vagy megszűnése, az ürítési gyakoriság csökkenés, az illegális hulladék elhelyezés növekedése). Emellett gazdasági, versenyjogi, költségvetési és foglalkoztatáspolitikai szempontból is hátrányos. Ugyanakkor az is közpolitikai cél, hogy a lakosság terhei minél kisebb mértékben növekedjenek, ezért a központi díjszabályozásra szükség van, de a közszolgáltatási szempontok figyelembevételével.” 
A T/6361. számú képviselői önálló indítvány 2012. március 13-án érkezett az Országgyűlés Hivatalába. Ezzel párhuzamosan a Vidékfejlesztési Minisztérium már előkészítette a kapcsolódó 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet az indítvánnyal összefüggő módosítását, amely a 48/2012. (III. 28.) Korm. rendelettel megvalósult. Az előterjesztésnek a Vidékfejlesztési Minisztérium honlapján elérhető indokolása szerint31 „a hulladékkezelési közszolgáltatási díj befagyasztása miatt kormányrendelet szabályozza, hogy az önkormányzatoknak csak abban az esetben kell díjkompenzációt fizetniük a közszolgáltatóknak, ha a tavalyinál kevesebb hulladékkezelési közszolgáltatási díjat kérnek a lakosságtól. Ha az idei hulladékkezelési közszolgáltatási díj összege kisebb, mint a tavalyi, akkor az önkormányzatnak meg kell térítenie a két ár közti különbséget a közszolgáltatónak.”
Az árak befagyasztása kifejezetten a válságra adott reakció volt, célja, hogy a lakosság érdekeit szolgálja a válság időszakában, azért, hogy költségeik ne növekedjenek. A teljes „díjstop” bevezetése azonban szakmailag nem volt átgondolt lépés, mert egyrészt ellentétes a közszolgáltatás fenntarthatóságára nézve, másrészt az egymást követő gyors, a díj emelésére vonatkozó tiltások előre tervezhetetlenné tették a díjkalkulációt, így a közszolgáltatás finanszírozása nem kiszámítható, és ez szintén az egészséges környezethez való jog sérelmének közvetett veszélyét okozza. 
A beérkezett válaszokból az is egyértelmű, hogy a jogalkalmazó közszolgáltatók körében egyrészt a díjkalkuláció miatt okoz problémát a fenti módosítási hullám, másrészt a rendszert nehezen értelmezhetővé és átláthatatlanná teszi. 
A Jat. 2. §-a a jogalkotás alapvető követelményei között rögzíti, hogy „(1) A jogszabálynak a címzettek számára egyértelműen értelmezhető szabályozási tartalommal kell rendelkeznie. (…) (3) A jogszabály hatálybalépésének időpontját úgy kell megállapítani, hogy elegendő idő álljon rendelkezésre a jogszabály alkalmazására való felkészülésre. (4) A jogszabályok megalkotásakor biztosítani kell, hogy a jogszabály a) megfeleljen az Alaptörvényből eredő tartalmi és formai követelményeknek, b) illeszkedjen a jogrendszer egységébe, c) megfeleljen a nemzetközi jogból és az európai uniós jogból eredő kötelezettségeknek és d) megfeleljen a jogalkotás szakmai követelményeinek.”
A Jat. 16. §-a szerint „(1) A jogszabály előkészítőjének feladata – a 2. § (4) bekezdésében foglalt követelmények figyelembevételével – a jogszabály szakmai tartalmának kialakítása. (2) A 2. § (4) bekezdésében foglalt követelmények érvényesítéséről a kormányzati jogszabály-előkészítő tevékenység során a Kormány az igazságügyért felelős miniszter útján gondoskodik. E követelmények érvényre juttatása érdekében a jogszabály előkészítéséért felelős miniszter a) a törvény és a kormányrendelet tervezetét az igazságügyért felelős miniszterrel egyetértésben terjeszti a Kormány elé.”
A 2011. évi CCI. törvénynek a Hgt. módosítása nem teljesíti a Jat-nak a jogszabály alkalmazására történő felkészülési időre vonatkozó követelményét, és nem illeszkedett a jogrendszer egységébe sem. A 64/2008. Korm. rendelet módosítása pedig nem felel meg a Jat. egyértelmű értelmezhetőségi követelményének. 
Fenti módosítások során a vidékfejlesztésért, és az igazságügyért felelős miniszterek mulasztása folytán sérült a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye.

2. Az ingatlantulajdonosok érdekeinek a védelme
A projekt a leginkább veszélyeztetett társadalmi csoportokhoz tartozó személyek jogainak fokozott védelmét tűzte ki célul, így a közszolgáltatásra irányuló, a válság környezeti ártalmait feltáró vizsgálatban is előtérbe került, hogy ezen védelem –illetve általában az ingatlantulajdonosok védelme –milyen módon érvényesülhet a közszolgáltatásban.
2.1. Az arányos és differenciált közszolgáltatási díj, díjkedvezmények és szociális támogatások biztosítása
Az előző fejezetben megállapítottam, hogy az egészséges környezethez való jog érvényesüléséhez szükséges, hogy a közszolgáltatók hozzájussanak a díjakhoz, és a közszolgáltatási díjfizetési kötelezettség alapja a szennyező fizet elv. A másik oldalon, vagyis az ingatlantulajdonosok oldalán ugyanolyan fontos, hogy a díj megfizethető legyen, a díj arányban álljon a szolgáltatással, ösztönözzön a jogkövető magatartásra, ez pedig a fokozatosság elvéből következik. 
A megkeresésemre kapott válaszok egy része szerint a hulladék mennyiségével bizonyos mértékben arányos díj ösztönözhet a fizetési kötelezettség teljesítésére, azonban a lakosság nem környezettudatos részét arra ösztönözheti, hogy a hulladékot illegálisan helyezze el. A súlymérésen alapuló rendszer kialakítása költséges, és a rendszer működtetésével járó állandó költségek is magasak. 
Figyelembe véve a fokozatosság elvét, véleményem szerint szükséges a díjak bizonyos mértékű differenciált megállapítása. Az arányosság kérdésével számos korábbi jelentésemben foglalkoztam32, az Alkotmánybíróság gyakorlatát szem előtt tartva.
Az AJB-688/2011. számú jelentésemben az időlegesen használt ingatlanok kapcsán elemeztem a kérdést. A Ptk. 201. § (1) bekezdése szerint a szerződéssel kikötött szolgáltatásért – ha a szerződésből vagy a körülményekből kifejezetten más nem következik – ellenszolgáltatás jár. A Ptk. 201. § (2) bekezdése továbbá előírja, hogy ha a szolgáltatás és ellenszolgáltatás között anélkül, hogy az egyik felet az ajándékozás szándéka vezetné, a szerződés megkötésének időpontjában feltűnően nagy az értékkülönbség, a sérelmet szenvedő fél a szerződést megtámadhatja.
A Hgt. 23. §-a szerint a települési önkormányzat képviselő-testülete önkormányzati rendeletben állapítja meg – többek között –az ingatlantulajdonost terhelő díjfizetési kötelezettséget, az alkalmazható díj legmagasabb mértékét, megfizetésének rendjét, az esetleges kedvezmények eseteit vagy a szolgáltatás ingyenességét.
A Hgt. 25. § (1) bekezdése külön is rögzíti, hogy a közszolgáltatás díját az elvégzett közszolgáltatással arányosan kell meghatározni, külön jogszabályban meghatározottak szerint, figyelembe véve az e paragrafusban felsorolt tényezőket.
Az Alkotmánybíróság 54/1998. (XI. 27.) AB határozatában felhívta a figyelmet arra, hogy „szolgáltatás és ellenszolgáltatás egyenértékűségének tiszteletben tartása olyan alapvető követelmény az önkormányzatokkal szemben, amelyet a szemétszállítási díj meghatározására irányuló rendeletalkotásuk során maradéktalanul érvényesíteniük kell”.
Az arányosság követelménye a díj differenciálásán keresztül valósulhat meg. 
A differenciált díjra vonatkozó kérdéseimre adott válaszokból egyértelmű, hogy a hatályos Hgt. 23. §-a alapján elméletileg lehetőség van a differenciálásra, a gyakorlatban a képviselő-testület döntésétől függ a megvalósulása. A differenciálás megvalósulhat a különböző méretű gyűjtőedény közötti választási lehetőséggel – és a mérethez kapcsolódó differenciált díjmegállapítással –amelynek biztosítása egyébként kötelező a képviselő-testület számára.33 Eljárásaimban gyakran tapasztalom és minden esetben intézkedést kezdeményezek, ha egy önkormányzatnak a települési szilárd hulladékkezeléssel kapcsolatos rendelete nem biztosítja különböző nagyságú gyűjtőedényzetek használatát az ingatlantulajdonosoknak, hanem csak egyfajta edényzet kötelező használatát rendeli, általában 120, ritkább esetben 110 litereset. Több alkotmánybírósági határozatra tekintettel34 az AJB-1624/2011. számú jelentésemben már megállapítottam, hogy „a különböző méretű edényeknek a helyi rendeletekben előírt választhatósága garanciális jelentőségű a szolgáltatás-ellenszolgáltatás érvényesülése szempontjából.” 
Az Alkotmánybíróság az 506/B/2001. számú AB határozatában azt is kimondta, hogy a környezetvédelmi és közegészségügyi érdekekre tekintettel a legkisebb méretű gyűjtőedény igénybevételének előírása nem idézi elő a szolgáltatás-ellenszolgáltatás egyenértékűségének a sérelmét. A hatályos jogszabályok azonban nem határozzák meg, hogy mekkora ez a legkisebb gyűjtőedény méret. A Törvényjavaslatot megelőző közigazgatási egyeztetés során már többször jeleztem annak szükségességét, hogy szabályozni kell a legkisebb kötelezően igénybeveendő edényméretet, így egyetértek azon szervek véleményével, amelyek kiemelték, hogy ennek kérdését jogszabályi szinten szükséges rendezni. Több jelentésemben levontam azt a következtetést is, miszerint ha a legkisebb választható méret a 110/120 literes edény, a kevesebb hulladék elszállítását igénylő lakosok számára nem biztosítja az arányos díjfizetés lehetőségét, illetve a túlzott nagyságú gyűjtőedény nem képes ösztönözni a kevesebb hulladéktermelésre.35 Az ilyen tartalmú önkormányzati rendelet a jogállamiság és az abból eredő jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz, mert az arányosság követelménye nem teljesül, vagyis az önkormányzati rendelet nem felel meg a magasabb szintű jogszabályokban, a Hgt-ben, Ptk-ban foglalt szolgáltatás-ellenszolgáltatás arányosságának.
A kedvezmények megítélése sem egységes a beérkezett válaszok alapján. Egyesek szerint a kedvezmény nyújtása esetén csak arról van szó, hogy a díj egy részét nem a lakos viseli, hanem az önkormányzat (mivel a közszolgáltató felé a kedvezményeket az önkormányzatnak meg kell térítenie). Mások szerint előnyös abból a szempontból, hogy az egyénre szabott megoldás erősítheti a közszolgáltatás iránti lakossági elfogadottságot és igényt. Egyes vélemények szerint anyagi rászorultság esetén kellene támogatást nyújtani, ami elsősorban nem hulladékgazdálkodási kérdés, hanem szociális támogatási koncepció kialakítása szükséges hozzá. Az időskorúak és egyedülállók részére nyújtott kedvezmény viszont egyszerre szociális és hulladékgazdálkodási alapú is lehet. Az egyértelműen megállapítható, hogy jelenleg a nyújtott kedvezmények köre egyre szűkül, miközben annak az igénybevétele egyre nő.
A hozzám forduló ingatlantulajdonosok között sok az idős, egyedül élő, akik jellemzően a közszolgáltatás kötelező igénybevételét, illetve a díj mértékét kifogásolják. Számos helyi önkormányzat rendeletében példaértékűen kezeli az idősek, egyedülállók, illetve a kevesebb hulladékot termelők helyzetét, és különféle kedvezményeket, mentességeket alakítottak ki ezek kezelésére. A hatályos jogi szabályozás és a Törvényjavaslat szerint is a képviselő-testület számára a kedvezmény meghatározása lehetőség, nem köteles ennek a biztosítására. A Törvényjavaslatot megelőző közigazgatási egyeztetés során szintén jeleztem annak a szükségességét, hogy a kedvezmények, mentességek körében egységesebb szabályozásra van szükség, az egyes társadalmi csoportok (pl. nyugdíjasok) és élethelyzetek (pl. egyszemélyes háztartás, üresen álló ingatlan, környezettudatos magatartást folytatók, szociális alapon rászorulók) esetében kívánatos, hogy kedvezőbb hulladékdíj fizetési lehetőségre nyíljon mód. 
Egyetértek az Országos Környezetvédelmi Tanács azon álláspontjával, amely szerint a települési önkormányzat az a szerv, ami egyszerre képviseli az ingatlantulajdonos és a közszolgáltató érdekeit. Ehhez elsősorban az szükséges, hogy a helyi rendelet és a közszolgáltatóval kötött közszolgáltatási szerződés kellően részletesen meghatározza a közszolgáltatás minden elemét, és a felek jogait és kötelezettségeit. Vagyis, az ingatlantulajdonosok esetében tartalmazzon kellően egyéniesített megoldásokat, ezzel is elősegítve a kötelező igénybevétel lakossági elfogadását. Például rendelkezzen az egyszemélyes háztartások vagy nyugdíjasok által igénybe vehető kedvezményekről, a számlázási eljárás részletes szabályairól. A közszolgáltató gyakorlatát, teljesítését pedig –mint szerződéses partnerét – ellenőrizze. A közszolgáltató felé pedig garantálja –szabályalkotási és behajtási szinten -, hogy a feladatellátáshoz szükséges, az ingatlantulajdonos által fizetendő díj megfizetésre kerüljön.
Az ingatlantulajdonosok és a hátrányosabb helyzetben lévők védelme is elősegíthető a közszolgáltatási díj egyénre szabott, arányos, differenciált megállapításával, és kedvezmények nyújtásával. Szociális alapon nyújtott támogatással segíthetők azon állampolgárok, akik valóban anyagi helyzetük révén nem tudnak teljesen vagy részben eleget tenni díjfizetési kötelességüknek. A Törvényjavaslat koncepciója szerint a jövőben a közszolgáltatási díj számításának módját az állam fogja meghatározni, a díjat pedig a Magyar Energia Hivatal javaslatának figyelembevételével a miniszter rendeletben hirdeti ki.36 Véleményem szerint a hatósági díj megállapítása során különös tekintettel kell lenni az ország hátrányos helyzetű kistérségeire, illetve állami díjmegállapítás esetén megfontolásra érdemes, hogy ebben az esetben milyen központi, szociális alapú támogatási formákat lehet bevezetni a díj megfizetése érdekében.

2.2. Kötelező igénybevétel, jogorvoslathoz való jog
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. felhívta a figyelmet arra, hogy helytelen az az állampolgári és ombudsmani felfogás, amely szerint a közszolgáltatás kötelező igénybevétele egy egyoldalú közhatalmi kényszer, és arra, is, hogy az egészséges környezethez való jog érvényesülése érdekében szükséges a kötelező igénybevétel előírása.
Mind a települési szilárd, mind a települési folyékony hulladék szállítási közszolgáltatásra vonatkozó eddigi vizsgálataim során már többször állást foglaltam jelentéseimben amellett, hogy az ingatlantulajdonos jogszabályon alapuló kötelezettsége a hulladék gyűjtése és átadása a közszolgáltató részére. Így abban az esetben, ha a lakos nem veszi igénybe a kötelező közszolgáltatást, a díj megfizetése alól akkor sem mentesül. A kötelező igénybevétel előírása álláspontom szerint is szükséges a környezetvédelmi és közegészségügyi követelmények teljesülése érdekében.37
Hivatalomhoz számos olyan tartalmú panasz is érkezik38, amely szerint a lakos nem látja át, hogy nincs választási lehetősége arra vonatkozóan, hogy a közszolgáltatást igénybe kell-e vennie, vagy ez számára csak egy lehetőség, egy olyan szolgáltatás, amit ha akar, nem használ. Az állampolgárok egy része tehát nincs tisztában azzal a kötelezettségével, hogy szervezett módon, a közösséggel együttműködve kell részt vennie a hulladékgazdálkodásban. Ezért kérdésem pontosan arra irányult, hogy a kötelező igénybevétel elfogadását milyen intézményekkel lehetne elérni, a jogkövető magatartás elősegítése érdekében.
A közszolgáltatók tevékenységével összefüggésben a hivatalomhoz érkezett beadványok az elmúlt években –többek között –kifogásolták a közszolgáltatók számlázási gyakorlatát, a panaszügyek kezelését.39 A válság az egyének fizetőképességét nagyban befolyásolja, ezért ilyen körülmények között kiemelten fontos a jogorvoslathoz való jog érvényesülése a lakos szempontjából. A közüzemi számlákon kívül számos, még kifizetendő, egyes esetekben nagy összegű fizetési kötelezettséget kell teljesítenie az állampolgárnak40, ezért az egyén részéről nem mindegy, hogy például egy elszámolási vita esetében, kisebb összeg esetén is, azt a közszolgáltató, a jegyző, a bíróság, a békéltető testület, vagy a közszolgáltatás összes szereplőjétől független, külső, és kötelező erejű döntést hozó hatóság vizsgálja meg. 
Az állam a közszolgáltatás megszervezésén keresztül akarja elérni a településtisztaság és köztisztaság megtartását, erős kényszer mellett (kötelező igénybevétel, a díjhátralék adók módjára történő behajtása). Erre tekintettel – különösen a gazdasági válság idején –azonban kiemelt jelentősége van az ingatlantulajdonosok védelmének. 
A Fgytv. úgy fogalmaz, hogy a panasz elutasítása esetén a vállalkozás köteles a fogyasztót írásban tájékoztatni arról, hogy panaszával annak jellege szerint mely hatóság vagy a békéltető testület eljárását kezdeményezheti, és meg kell adni az illetékes hatóság és békéltető testület levelezési címét.41 Ez összhangban áll azzal az ombudsmani állásponttal, amely szerint a jogorvoslathoz való alapvető jog lényeges tartalma kiterjed a jogorvoslati lehetőségről, vagy annak hiányáról való tájékoztatásra is.
Az AVE Zöldfok Településgazdálkodási és Kommunális Zrt. tájékoztatása, és a mellékelt panaszkezelésre vonatkozó pénzügyi vezérigazgató-helyettesi utasítás szerint a Zrt. által követett panaszkezelési gyakorlat megfelel a fenti követelménynek, mivel előírás, hogy a panaszra adott válaszlevélben a jogorvoslati jogról egy formaszöveggel tájékoztatni kell az ügyfelet. Ennek tartalma szerint az ügyfél fogyasztóvédelmi szervként fordulhat a lakóhelye, illetve a szolgáltató székhelye szerint illetékes megyei békéltető testülethez, vagy a nemzeti fogyasztóvédelmi hatóság illetékes regionális felügyelőségéhez.42
Álláspontom szerint a közszolgáltatóknak Alaptörvényből származó kötelezettsége, hogy a fogyasztói panaszok kezelése során tájékoztatást nyújtsanak a többi, jogorvoslati eljárás lehetőségéről, biztosítva ezzel a jogorvoslathoz való alapjog érvényesülését.
A megkeresésemre beérkezett válaszokból levonható az a következtetés, hogy nem egyértelmű annak a megítélése, vajon a fogyasztóvédelmi hatóság rendelkezik-e hatáskörrel a települési szilárd hulladék szállítás terén. Abban sincs egyetértés, hogy egyáltalán szükséges-e, hogy hatáskörrel rendelkezzen.
A Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóság honlapján a panaszügyek elintézésére vonatkozó tájékoztatóban rögzítik: „Tájékoztatjuk, hogy a fogyasztóvédelmi hatóság a helyi szemétszállítással kapcsolatban nem rendelkezik hatáskörrel a panaszok kivizsgálására, érdemi intézkedések megtételére, csak tájékoztatást tud nyújtani a vonatkozó jogszabályi rendelkezésekről, a fogyasztó jogairól és kötelezettségeiről. Tájékoztatjuk, hogy szerződéses jogviták kötelező jogi erővel történő eldöntésére bíróságnak van hatásköre. A polgári bírósági eljárás alternatívájaként lehetőség van a békéltető testület segítségét igénybe venni a vita eldöntésében.”43
A vizsgálat indulásakor az Fgytv. 2. § h) pontja definiálta a közüzemi szolgáltatás fogalmát. Közüzemi szolgáltatás tehát a „külön törvény alapján termékértékesítési vagy szolgáltatásnyújtási kötelezettség hatálya alá tartozó vállalkozás által e kötelezettség alapján nyújtott közszolgáltatás.”44 A Hgt. 21. § (1) bekezdése szerint a települési önkormányzat kötelezően ellátandó közszolgáltatásként az ingatlantulajdonosoknál keletkező települési hulladék kezelésére hulladékkezelési közszolgáltatást szervez, és tart fenn. A Hgt. 27. § (1) bekezdése szerint közszolgáltatást ellátó közszolgáltató feladata a hulladék begyűjtése, elszállítása, kezelése, a kezelő létesítmény üzemeltetése, a szolgáltatás folyamatosságának biztosítása. Ez véleményem szerint megfelel a közüzemi szolgáltatás definíciójának.
A DVD Jogtárban elérhető törvényhez fűzött indokolás szerint „A törvény a korábbi tételes felsorolás helyett definíciót ad a közüzemi szolgáltatásra. Eszerint a közüzemi szolgáltatás körébe tartozik minden –külön törvény alapján –termékértékesítési vagy szolgáltatásnyújtási kötelezettség hatálya alá tartozó vállalkozás által e kötelezettség alapján nyújtott szolgáltatás. Így közüzemi szolgáltatásnak minősül például a villamosenergia-, gáz-, hő-, víz-, szennyvíz- és hulladékkezelési, köztisztasági, az egyetemes elektronikus hírközlési vagy az egyetemes postai szolgáltatás.”
A Ptk. 387. §-a szabályozza a közüzemi szerződést. A közüzemi szerződés alapján a szolgáltató köteles meghatározott időponttól a felhasználó számára folyamatosan és biztonságosan a felhasználó igénye szerint meghatározott közüzemi szolgáltatást –így különösen gázt, villamos energiát és vizet –nyújtani, a felhasználó pedig köteles időszakonként díjat fizetni.45
Az 1990. évi LXXXVII. törvény 1. § (2) bekezdése szerint „a) a jogszabályok alapján kötelezően igénybe vett szolgáltatások díjára;” a törvény hatálya nem terjed ki. A 7. § (1) bekezdése szerint „A mellékletben felsorolt termékekre, szolgáltatásokra (a továbbiakban együtt: termék) az ott feltüntetett miniszter, illetve a helyi önkormányzat (a továbbiakban együtt: hatósági ár megállapítója) legmagasabb árat vagy legalacsonyabb árat (a továbbiakban együtt: hatósági ár) állapít meg.” 
A melléklet azonban nem sorolja fel a szemétszállítást, és a Hgt. 20. § (1) bekezdése szerint az ingatlantulajdonos köteles a hulladékát gyűjteni és a hulladékkezelőnek átadni, vagyis a közszolgáltatás nem hatósági áras tevékenység.
A Ptk. és az Fgytv. szövegszerű rendelkezései alapján véleményem szerint a közüzemi szolgáltatás, illetve közüzemi szerződés körébe tartozik a települési szilárd hulladék elszállítása és annak ártalmatlanítása. A vonatkozó jogszabályokat és a kommentárt együtt értelmezve azonban értelmezésbeli kétségek vetődnek fel, hiszen a szemétszállítás nem hatósági áras tevékenység, és a Hgt. nem határozza meg a fogyasztó fogalmát. A fogyasztóvédelmi törvény kommentárjában említett „hulladékkezelési szolgáltatás” körébe a Hgt. rendelkezései alapján46 azonban a hulladék szállítása is beletartozik. 
Megállapítom, hogy az Fgytv. hatálya alá tartozik az ingatlantulajdonosoknál keletkező települési hulladék kezelésére működtetendő hulladékkezelési közszolgáltatás – az ügyfélszolgálaton és a Hgt. 45/A. §-n kívül -, a fogyasztóvédelmi hatóság azonban nem rendelkezik hatáskörrel, mert a hatályos Hgt. nem tartalmaz erre vonatkozó rendelkezést.
A 224/2004. (VII. 22.) Korm. rendelet szerint a közszolgáltató kiválasztására vonatkozó eljárás során már a felhívásban meg kell követelni az ajánlattevőtől, hogy gondoskodjon az ügyfélszolgálat létrehozásáról, és az ügyeleti rendszer működtetéséről. A közszolgáltatási szerződésben pedig a közszolgáltató kötelességeként kell meghatározni a fogyasztók számára könnyen hozzáférhető ügyfélszolgálat és tájékoztatási rendszer működtetését, és a fogyasztói kifogások és észrevételek elintézési rendjének megállapítását.47 
Az ügyfélszolgálatra vonatkozó szabályokat az Fgytv. 17/A. §-a, külön a közszolgáltatási tevékenységet folytató vállalkozásokra vonatkozóan pedig a 17/B. §-a tartalmazza. A szabályozás a panasz elintézésének eljárását határozza meg, illetve az ügyfélszolgálat működtetésére vonatkozó rendelkezéseket. Magát a benyújtható panaszt oly módon definiálja, hogy a fogyasztó a vállalkozásnak, illetve a vállalkozás érdekében vagy javára eljáró személynek az áru fogyasztó részére történő forgalmazásával, illetve értékesítésével közvetlen kapcsolatban álló magatartására, tevékenységére, vagy mulasztására vonatkozó panaszát terjesztheti elő. A fogyasztóvédelmi hatóság hatáskörébe jelenleg csak az tartozik, hogy ellenőrzi a fogyasztói panaszok intézésére, és tájékoztatására vonatkozó rendelkezések betartását.48 Fentiek alapján a fogyasztóvédelmi hatóság tartalmilag nem vizsgálja a panaszt, csak az annak kivizsgálására megtett intézkedéseket tekintheti át.
Egyetértek a Környezetvédelmi Szolgáltatók és Gyártók Szövetség azon megállapításával, amely szerint fontos, hogy az önkormányzat is jogosult – a közszolgáltatói szerződés alapján, a közszolgáltató és a képviselő-testület közötti kötelmi viszony alapján – a panaszok kivizsgálására, mert csak így tudja megítélni, hogy a közszolgáltató ténylegesen teljesíti-e a szerződéses feltételeket. Ennek némileg ellent mondó megállapításnak tűnik a Szövetség részéről, hogy a panaszos közvetlenül csak akkor fordulhat az önkormányzathoz, ha ezt a lehetőséget a helyi rendelet tartalmazza, illetve további kérdés, hogy ha a helyi rendelet szabályozásának hiányában a lakos nem fordulhat az önkormányzathoz panaszával, akkor az honnan szerez tudomást a panaszról, és hogyan tudja kivizsgálni azt. 
A Hgt. 23. §-a , és a 224/2004. (VII. 22.) Korm. rendelet 12. § (1) bekezdés i) pontja alapján mind a helyi rendeletnek, mind a közszolgáltatói szerződésnek részletesen tartalmaznia kell a panaszkezelésre vonatkozó eljárási rendet. Gyakorlatom során találkoztam olyan közszolgáltatási szerződéssel, illetve helyi rendelettel, amely például sorrendet állított fel a közszolgáltató és az önkormányzat között, miszerint, ha a közszolgáltató válaszával az ügyfél nem elégedett, akkor fordulhat az önkormányzathoz. 
Fentiekből azonban álláspontom szerint az következik: indokolt, hogy a helyi rendeletek és a közszolgáltatói szerződések részletesen szabályozzák mind az önkormányzat, mind a közszolgáltató részéről a kifogások elintézésének rendjét úgy, hogy azok tartalmazzák azt a lehetőséget, hogy a lakos kifogásával az önkormányzathoz is fordulhat. 
Ennek a jogorvoslati lehetőségnek az érvényesülése tehát függ az önkormányzattól, és a közszolgáltatótól is.
Az Fgytv. 18. § (1) bekezdése határozza meg a békéltető testület hatáskörét: „A békéltető testület hatáskörébe tartozik a fogyasztó és a vállalkozás közötti, a termék minőségével, biztonságosságával, a termékfelelősségi szabályok alkalmazásával, a szolgáltatás minőségével, továbbá a felek közötti szerződés megkötésével és teljesítésével kapcsolatos vitás ügy (a továbbiakban: fogyasztói jogvita) bírósági eljáráson kívüli rendezése: e célból egyezség létrehozásának megkísérlése, ennek eredménytelensége esetén pedig az ügyben döntés hozatala a fogyasztói jogok egyszerű, gyors, hatékony és költségkímélő érvényesítésének biztosítása érdekében. A békéltető testület a fogyasztó vagy a vállalkozás kérésére tanácsot ad a fogyasztót megillető jogokról és kötelezettségekről.”
Az eljárás előfeltétele, hogy azt megelőzően a fogyasztó már kezdeményezte a vállalkozásánál a vitás ügy rendezését, és ezt követően a fogyasztó kérelmére jár el a békéltető testület. Az eljárás során a tanács egyezséget kísérel meg létrehozni.49 Egyezség hiányában, amennyiben a panasz megalapozott, és a vállalkozás a testület döntését magára nézve kötelezőnek ismerte el, a testület kötelezést tartalmazó határozatot hoz. Ajánlást tesz abban az esetben, ha a kérelem megalapozott, de a vállalkozás kötelezőként nem ismeri el a testület döntését.50
Ha a vállalkozás az ajánlásnak nem tesz eleget, ezt a békéltető testület nyilvánosságra hozza az eset rövid leírásának és az eredmény ismertetésével. Ha a kötelezést tartalmazó határozatot vagy a jóváhagyott egyezséget nem teljesíti a vállalkozás, a fogyasztó kérheti a bíróságtól a határozat végrehajtási záradékkal történő ellátását.51
Megállapítom, hogy a békéltető testület eljárásakor a jogorvoslathoz való jog érvényesülése függ a vállalkozás alávetési nyilatkozatától.
A bírósági jogérvényesítés csak peresíthető követelés esetén lehetséges, és kis értékű követeléskor a peres eljárás, annak esetleges költségei és elhúzódása visszatartó erő lehet annak megindítására vonatkozóan az ügyfél részéről.
A vizsgálat során módosult az Fgytv. közüzemi szolgáltatás fogalma. Eszerint: „(…) közszolgáltatás: külön törvény alapján termékértékesítési vagy szolgáltatásnyújtási kötelezettség hatálya alá tartozó vállalkozás által e kötelezettség alapján nyújtott víziközmű-szolgáltatás, távhőszolgáltatás, települési szilárd és folyékony hulladék rendszeres begyűjtésére, gyűjtésére, elszállítására és elhelyezésére irányuló szolgáltatás, (…)”. A Törvényjavaslat pedig már megalapozza a fogyasztóvédelmi hatóság hatáskörét, tartalmaz fogyasztóvédelmi rendelkezéseket.52
Mindezek ismeretében megállapítom, hogy történtek előremutató lépések abba az irányba, hogy az ingatlantulajdonos érdekeit egy külső, független, kötelező erejű döntést hozó hatóság is érvényesíteni tudja, azonban a Törvényjavaslatnak e tartalommal történő elfogadásáig a jogorvoslathoz való jog sérelme bekövetkeztének állandó és közvetlen veszélye fennáll.
Tekintettel arra, hogy a fentiek alapján a közszolgáltatás rendszere egy „önfenntartó” rendszer (szennyező fizet elv), ha a díj nem kerül be a rendszerbe, annak előbb-utóbb hibás működéséhez vezet. Koncepcionális szinten szükséges áttekinteni, hogy a rendszerbe hol és milyen –egymást támogató –módon épít be a jogalkotó garanciákat annak érdekében, hogy a közszolgáltatás finanszírozása biztosított legyen. A fokozatosság elve alapján, az érintettek lehetőségeinek és teherviselő képességének figyelembevételével eszköz lehet az arányos, differenciált díjmegállapítás, a kedvezmények megállapítása, és a szociális alapon nyújtott támogatási forma. Ha ezen a ponton nem sikerül elősegíteni a díj megfizetését, előtérbe kerül a meg nem fizetett díj köztartozássá minősítése és adók módjára történő behajtása, amennyiben ez sem jár sikerrel, rendezni kell az igazoltan behajthatatlan díj megtérítését.

3. Lakossági tudatformálás, tájékoztatás és a szelektív hulladékgyűjtés egyes kérdései
A kérdéseimre beérkezett válaszokból egyértelműen levonható az a következtetés, hogy a lakossági tudatformálás, a tájékoztatás és az oktatás kiemelt jelentőséggel bír a hulladékgazdálkodási célok, ezen belül a közszolgáltatás céljainak elérésében, tágabb értelemben pedig az egészséges környezethez való jog érvényesüléséhez. Az Országos Hulladékgazdálkodási Ügynökség válasza szerint a lakossági tudatformálást kiemelt feladatuknak tekintik.
A Törvényjavaslat benyújtását megelőző közigazgatási egyeztetés során is utaltam arra, hogy az aktív szemléletformálási tevékenységre is szükség van a tudatos fogyasztás, a hulladéktermelés csökkentése, a szelektív hulladékgyűjtés és az újrahasznosítható szerves hulladék komposztálásának előmozdítása, illetőleg a kötelező közszolgáltatás által képviselt célok elfogadása érdekében.
A tényállásban ismertetett közvélemény kutatások eredményei rámutattak arra, hogy a lakosság valamilyen szinten tudatában van annak, hogy hulladékgazdálkodási szempontból fontos a szelektív gyűjtés, vagy a hulladék képződésének a megelőzése. Ugyanakkor a számadatok egyelőre nem igazolják vissza, hogy ennek megfelelően cselekednének a lakosok, vagyis a környezettudatosság jelenleg nem jelent kellő motivációt.
Társadalmi szemléletváltás szükséges például az illegális hulladéklerakás megelőzéséhez. Egyrészt azért, hogy az egyén felismerje, az ilyen cselekedet milyen környezeti következményekkel jár, ennek hiányában nem érvényesül az elvárható felelős gondosság elve. Másrészt, hogy a lakos tudatában legyen annak, hogy az illegálisan elhagyott hulladék begyűjtésének és ártalmatlanításának költségeit is a díjfizető lakos finanszírozza végső soron, ezért érdekelt abban, hogy együttműködjön az illegális elhelyezés megelőzésében.
Társadalmi szemléletváltás szükséges ahhoz is, hogy a lakos elfogadja, a hulladékkezelés költséggel jár, illetve ahhoz, hogy a lakos változtasson a fogyasztói szokásain annak érdekében, hogy kevesebb hulladék keletkezzen (megelőzés elve), mint ahogyan ahhoz is, hogy a közszolgáltatás kötelező igénybe vételének kényszerű tudomásul vétele helyett annak igénye alakuljon ki az állampolgárban. Ismételten szükséges azonban hangsúlyozni: önmagában a szemléletformálásnak csupán azon fogyasztók esetén lehet valódi hatása, akik önerejükből képesek a közszolgáltatás díjának megfizetésére. A rászoruló fogyasztók esetén ehhez támogatásra, a díj teljes vagy részleges átvállalására is szükség van.
A háztartási hulladékot a lakosság nagyobb része – térségtől és anyagi helyzettől függően –nem újrahasznosítható anyagnak, hanem szemétnek tekinti, amitől olcsón szeretne megszabadulni. A szelektív gyűjtés elősegítése érdekében tehát elsősorban anyagi motivációra van szükség. Jelenleg a szelektív hulladékgyűjtés költségei a közszolgáltatási díj részét képezik. A kívánatos valójában az lenne, hogy csak a szelektív gyűjtésből visszamaradó vegyes hulladék elszállítása után fizessen díjat a lakos, a szelektív rendszer költségeit pedig más forrás(ok)ból finanszírozzák. 
A szelektív gyűjtéssel kapcsolatban felmerült az a kérdés, hogy annak másik oldalán részben hiányzik a megfelelő hulladékhasznosítási kapacitás, mert az így begyűjtött hulladék értékesítése nehézségekbe ütközik, illetve a másodlagos nyersanyag felvevő piaca nincs kialakítva. Így nem érvényesül a költséghatékonyság és fokozatosság elve.53
A tudatformálás eszközeinek és módjának megválasztása mindezek alapján komplex, abban részt kell vállalniuk a közszolgáltatás szereplőinek (önkormányzat, közszolgáltató), az oktatásnak (óvoda, iskola), a médiának, és a civil szervezeteknek egyaránt. A hulladékgazdálkodási célok a megfelelő ismeretátadás, szemléletformálás nélkül nem tudnak hosszú távon érvényesülni. Ennek elmaradása, továbbá a szelektív gyűjtésből származó másodlagos nyersanyagok felvevő piacának hiánya az egészséges környezethez való jog sérelmét idézi elő és tartja fenn.

Összegzés
A hulladékgazdálkodás rendszere igen összetett, komplex szemléletet és kezelést igénylő, több szakterület – például oktatás, szociális ellátások – együttműködését igénylő szakágazat. A jogalkotónak az érintettek lehetőségeinek és teherviselő képességének a figyelembevételével kell megvalósítania a hulladékgazdálkodás céljait, így a veszélyeztetett társadalmi csoportokhoz tartozók érdekei is érvényesülhetnek. A hulladék státusához, az azzal való bánásmódhoz való lakossági hozzáállás egyben szociális szempontból is képet adhat az állampolgárok helyzetéről. Az ország különböző régióit, településeit nem lehet egyformán kezelni, azok eltérő adottságai miatt (kisvárosias vagy nagyvárosias jellegű település, lakosságszám, a hátrányos helyzetűek aránya a lélekszámon belül, településszerkezet, infrastruktúra). A beérkezett válaszokból így nem lehet egyöntetű és általános következtetéseket levonni. Az azonban egyértelmű, hogy vannak hátrányosabb helyzetben lévő régiók, és ott a válság hatásai erősebben érzékelhetőek.
Az egészséges környezethez való alapjog sérelmét idézheti elő, ha a hulladékgazdálkodás egyik eszközét jelentő települési szilárd hulladékszállítási közszolgáltatás finanszírozási alapja bizonytalan. Ennek vizsgálata során a korábbi vizsgálataim eredményére támaszkodva kérdésként vetettem fel, hogy az ingatlantulajdonos által meg nem fizetett közszolgáltatási díjak nem kellően hatékony behajtása jogalkotási, vagy jogalkalmazási okokra vezethető vissza. Megállapítható, hogy abban mind a szaktárca, mind a jogalkalmazó adóhatóság oldaláról hiányosságok tapasztalhatóak. A jogalkotó nem végezte el kellő időben a jogi szabályozás hatályosulásának a vizsgálatát, a jogalkalmazók pedig nem követték a példamutató hulladékgazdálkodás elvét.
Az egészséges környezethez való jog, illetve a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság sérelmét idézte elő a Hgt. egymás utáni, gyors ütemben történő módosítása, amely először a közszolgáltatási díjra vonatozóan teljes „díjsop” rendelkezést vezetett be, amelyet azonban nem sokkal később részlegesen feloldottak. A módosítások során a jogalkotás szakmai alapelveit nem érvényesítette kellően a jogalkotó. A „díjstop” szabályozás, vagyis a közszolgáltatási díj befagyasztása kifejezetten a válságra adott reakció volt, célja, hogy a lakosság költségei ne növekedjenek. A teljes „díjstop” bevezetése azonban szakmailag nem volt átgondolt lépés.
Korábbi vizsgálataim során, és a Törvényjavaslatot megelőző közigazgatási egyeztetés alkalmával is kifejtettem azon álláspontomat, amely szerint a növekvő közszolgáltatási díjakat egyre kevesebben fogják tudni megfizetni. Úgy vélem, ez a folyamat a lakosság egyes csoportjainak pénzügyi támogatásokkal való kisegítését teszi szükségessé. A jelenlegi tendencia indokolttá teszi annak megfontolását, hogy milyen központi támogatással, valamint szabályozással lehetne a közszolgáltatás utáni díjfizetési kötelezettség körében kedvezményeket, mentességeket alkalmazni, ezek országosan egységes bevezetését elősegíteni.
A jogorvoslathoz való jog érvényesülését is vizsgáltam, tekintettel arra, hogy a válság időszakában az ingatlantulajdonos érdekeit védő garanciáknak is kiemelt jelentősége van. Megállapítottam, hogy a közszolgáltatók Alaptörvényen alapuló kötelezettsége az ügyféli kifogások megválaszolása során a jogorvoslati lehetőségekről való tájékoztatás nyújtása. Vizsgáltam továbbá, hogy a hatályos szabályozás milyen jogorvoslati lehetőséget biztosít a közszolgáltatással összefüggésben az ingatlantulajdonosok részére. Megállapítottam, hogy több szervezet is hatáskörrel rendelkezik a kifogások bizonyos szempontú vizsgálatára, azonban a Törvényjavaslat elfogadásáig nincs olyan külső, független, kötelező erejű döntést hozó szerv, amely kellően hatékonyan tudná érvényesíteni a fogyasztók jogait.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapvető jogokkal összefüggő visszásságok jövőbeni elkerülése érdekében:
Az Ajbt. 32. § (1) bekezdése alapján felkérem a vidékfejlesztési minisztert, hogy
·	hívja fel a települési szilárd hulladékszállítást ellátó közszolgáltatók figyelmét arra, hogy az Alaptörvényből eredő kötelezettségük a panaszkezelési eljárás során a jogorvoslati eljárások lehetőségéről történő – teljes körű – tájékoztatás;
·	a hulladékról szóló T/5538. számú törvényjavaslat elfogadását követően gondoskodjon a kihirdetett törvény hatékony utólagos hatásvizsgálatáról, kísérje figyelemmel és érvényesítse az eddigi ombudsmani jelentésekben, a jogszabályalkotásra tett javaslataimat, továbbá a közigazgatási egyeztetés során kifejtett ombudsmani véleményt;
·	a helyi önkormányzatokért és az államháztartásért felelős miniszterek bevonásával dolgozzon ki szakmai koncepciót arra vonatkozólag, hogy az igazoltan behajthatatlan települési szilárd hulladék szállítási közszolgáltatási díjkövetelés fedezetét hogyan lehet biztosítani a közszolgáltatók részére;
·	a fejlesztéspolitikáért felelős miniszter bevonásával a fokozatosság elvét szem előtt tartva dolgozzon ki szakmai koncepciót a szelektív hulladékgyűjtésből származó másodlagos nyersanyag felvevő piacának megteremtése érdekében;
·	az emberi erőforrások minisztere bevonásával vizsgálja felül és hangolja össze az anyagilag rászorulók esetében a szociális alapon történő támogatási formák nyújtásának lehetőségeit;
·	gondoskodjon a hulladékról szóló T/5538. számú törvényjavaslat elfogadását követően a miniszteri rendeletben kihirdetett díj differenciált megállapításáról.
Az Ajbt. 32. § (1) bekezdése alapján felkérem a vidékfejlesztési minisztert és a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy gondoskodjon a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvényben előírt jogalkotási szakmai szabályok maradéktalan érvényesítéséről.

Budapest, 2012. október
Prof. Dr. Szabó Máté sk.
Melléklet: Lábjegyzet
1 A megkeresésre nem érkezett válasz a Remondis Kft. és a Jegyzők Országos Szövetsége részéről. A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetsége a tagjai által megküldött válaszokat bocsátotta a rendelkezésemre.
2 A Hgt. 57. §-a szerint: „(1) A hulladékkezelési közszolgáltatási díj legmagasabb mértéke 2012. évben nem haladhatja meg a települési önkormányzat képviselő-testülete által rendeletben 2011. évre megállapított hulladékkezelési közszolgáltatási díj legmagasabb mértékét. (2) Ha az egységnyi díjtétel mértéke nem éri el 2011. évre a települési önkormányzat képviselőtestülete által rendeletben megállapított közszolgáltatási díj legmagasabb mértékét, a közszolgáltatási díj legmagasabb mértéke 2012. évben nem haladhatja meg a 2011. december 31-én alkalmazott díjat.”. Ez a rendelkezés 2012. január 1-jén lépett hatályba.
3 Hgt. „23. § A települési önkormányzat képviselő-testülete önkormányzati rendeletben állapítja meg: (…) f) az ingatlantulajdonost terhelő díjfizetési kötelezettséget, az alkalmazható díj legmagasabb mértékét, megfizetésének rendjét, az esetleges kedvezmények eseteit vagy a szolgáltatás ingyenességét;”.
4 A 213/2001. (XI. 14.) Korm. rendelet alapján ez kötelezettség is: „5. § (2) A települési szilárd hulladék vegyesen történő gyűjtéséhez vagy szelektív hulladékgyűjtés bevezetése esetén a maradék hulladék ingatlanon belüli gyűjtéséhez biztosítani kell az ingatlantulajdonos számára, hogy az ürítési gyakoriság egyidejű meghatározása mellett, különböző űrméretű gyűjtőedények közül választhasson. A válaszható edényméreteket és ürítési gyakoriságot úgy kell meghatározni, hogy az háztartásonként közelítse a fajlagos hulladékmennyiségnek és a közszolgáltatást igénybe vevőknek a szorzatát a külön rendeletben meghatározott szállítási gyakoriság figyelembevételével.”
5 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet 3. § „(5) Ha a közszolgáltatási díjat az önkormányzat az (1)-(4) bekezdés alapján számított díjnál alacsonyabb mértékben állapítja meg, a különbséget díjkompenzáció formájában köteles a közszolgáltatónak megtéríteni. Abban az esetben, ha az önkormányzat díjkedvezményt, mentességet, vagy ingyenességet állapít meg, a felmerülő költségeket a közszolgáltató számára az önkormányzat köteles megtéríteni.”
6 Hgt. közlönyállapot (2000. VI. 2.), „56. § (1) Azokon a településeken, ahol a törvény hatálybalépésekor nem működik települési szilárd hulladék kezelési közszolgáltatás, ott ennek megszervezését – a település állandó népessége függvényében – a következő határidőn belül kell megtenni: a) 2000 fő és a fölötti állandó lakos esetén 2002. január 1. napjáig;b) 2000 fő állandó lakos alatt 2003. január 1. napjáig.”
7 A Törvényjavaslat „63. § (1) A hulladéklerakó üzemeltetője a lerakóban elhelyezett hulladék mennyisége és fajtája alapján a hulladék hulladéklerakótól történő eltérítése, valamint az e törvényben meghatározott hasznosítási arányok teljesítése érdekében hulladéklerakási járulékot fizet.”
8 Konkrét példák: http://humusz.hu/onkormanyzat/
9 A kérdés alapját a következő két Hgt. módosítás jelenti. „57. § (1) A hulladékkezelési közszolgáltatási díj legmagasabb mértéke 2012. évben nem haladhatja meg a települési önkormányzat képviselő-testülete által rendeletben 2011. évre megállapított hulladékkezelési közszolgáltatási díj legmagasabb mértékét. (2) Ha az egységnyi díjtétel mértéke nem éri el 2011. évre a települési önkormányzat képviselőtestülete által rendeletben megállapított közszolgáltatási díj legmagasabb mértékét, a közszolgáltatási díj legmagasabb mértéke 2012. évben nem haladhatja meg a 2011. december 31-én alkalmazott díjat.” A 2011. évi CCI. törvény módosította a Hgt-t, így került bele ez a „díjstopra” vonatkozó rendelkezés, amely 2012. I. 1-től hatályos. Ezt követően a 2012. évi XXVIII. törvény részben feloldotta a „díjstop” rendelkezést, az alábbiak szerint: „57. § (1) A hulladékkezelési közszolgáltatási díjként fizetendő egyszeri ürítési díj mértéke 2012. évre, ha 2011. évre az egyszeri ürítési díj mértéke a) meghaladta a 120 l méretű tárolóedény esetében a nettó 650 Ft-ot, vagy ennek más űrmértékű tárolóedényhez viszonyított arányos összegét, nem haladhatja meg a 2011. évre megállapított egyszeri ürítési díj mértékét, b) nem haladta meg a 120 l méretű tárolóedény esetében a nettó 650 Ft-ot, vagy ennek más űrmértékű tárolóedényhez viszonyított arányos összegét, legfeljebb 650 Ft-ig, vagy ennek arányos mértékéig emelhető. (2) Ha 2012. évre a közszolgáltatási díj alapdíj (rendelkezésre állási díj) és ürítési díj megállapításával történik, a közszolgáltatási díj egyszeri ürítésre eső mértéke nem haladhatja meg az (1) bekezdésben meghatározott összeget. 58. § Az 57. §-ban meghatározott rendelkezéseket a 2012. április 15-től fizetendő közszolgáltatási díjak tekintetében kell alkalmazni.” Ez a rendelkezés 2012. IV. 7-től hatályos.
10 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet 3. § (5) bekezdés
11 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet „11. § (…) (2) A 2012. évben a 3. § (1)-(4) bekezdésben foglaltakat a Hgt. 57. §-ában foglalt rendelkezésre tekintettel kell alkalmazni. (3) Ha az önkormányzat a 2012. évben a közszolgáltatási díjat a (2) bekezdésben foglaltak alapján számított díjnál alacsonyabb mértékben állapítja meg, akkor a 3. § (5) bekezdésében foglalt díjkompenzáció alkalmazása során az önkormányzat legfeljebb a (2) bekezdés alapján meghatározott díj mértékéig köteles a közszolgáltató részére a 2012. évre díjkompenzációt fizetni.” A 48/2012. (III. 28.) Korm. rendelet módosította ily módon a kormányrendeletet, 2012. III. 29-i hatállyal.
12 „Az ellenőrzött önkormányzatok a közszolgáltatás díjának megállapítása során nem közvetítették azt az elvárást, hogy a költségek áthárításával érdekeltté tegyék a lakosságot a keletkező hulladékmennyiség csökkentésében és a szelektív gyűjtésben. A szolgáltatási területen belül a lakossági és a közületi ellátásban differenciált szolgáltatási módozatot, illetve egyes ingatlanfajtákra (lakókörnyezet, üdülőterület, stb.) speciális szabályozást, a közszolgáltatás önként vállalt területeire (szelektív gyűjtés) vonatkozó előírást az ellenőrzött önkormányzatok egyharmada határozott meg. Közszolgáltatási díjkedvezményt vagy mentességet 59%-uk adott a település lakossága részére. Ezen túlmenően a szociális juttatások rendszeréhez és a lakosság teherbíró képességéhez is kapcsolódott lakossági támogatás.”	0920 számú ÁSZ jelentés 28. o 	„A hulladékgazdálkodási közszolgáltatás megszervezése során az önkormányzatoknak olyan megoldási módozatokat kellett választaniuk és működtetniük, amely közvetíti a „szennyező fizet”elv érvényesítését, érvényesíti azt az elvárást, hogy a hulladék kezeléséért – a további kezelést lehetővé tevő gyűjtéséért, hasznosításának és ártalmatlanításának megoldásáért – alapvetően a hulladék termelője, illetve annak mindenkori birtokosa a felelős.” 0920 számú ÁSZ jelentés 93. o.	„A közszolgáltatás díjának fedezetet kell biztosítania a szolgáltató tartós működését biztosító nyereség fedezetére is. Az önkormányzatok körében tudatosult ugyan ez az elvárás, többségében a hulladékgazdálkodás célértékei is ismeretesek voltak, azzal a fejlesztési igények tekintetében azonosultak is, azonban a lakosság díjfizetéssel kapcsolatos elvárásait a szükségesnél jobban tolerálták.” 0920 számú ÁSZ jelentés 94. o.		„A szolgáltatás ingyenességének, a megfizetendő közszolgáltatási díjak és kedvezményének különböző formáiról az ellenőrzött önkormányzatok 59%-ánál (23 településen) döntöttek.” 0920 számú ÁSZ jelentés 94. o.		„A közszolgáltatási díj megfizetése során a szociális juttatások rendszeréhez, a lakosság teherbíró képességéhez kapcsolódóan a vizsgált önkormányzatok 41%-a érvényesített kedvezményeket. Ennek keretében az alacsony jövedelmű, többgyermekes családok, illetve egyedülálló időskorúak részére biztosítottak támogatást a szolgáltatási díjak megfizetéséhez, illetve igénybevételéhez.” 0920 számú ÁSZ jelentés 95. o.	„A hulladékkezelési közszolgáltatás díjmegállapítására vonatkozó szabályozás a költségek fogyasztóra való áthárításával kívánja megteremteni az érdekeltséget a keletkező hulladékmennyiség csökkentésében és a szelektív gyűjtés kiterjesztésében.” 0920 számú ÁSZ jelentés 97. o.		„Az önkormányzatok közszolgáltatás finanszírozásában való részvétele, – különösen a közvetlen, „szennyező fizet elv” érvényesítésétől teljesen elszakadt díjtámogatási forma – nem ösztönzött a keletkező hulladékmennyiség csökkentésére, és nem támogatta a szelektív gyűjtés kiszélesítését sem, annak ellenére, hogy mind a hazai mind pedig az Uniós források jelentős hányadát szánták annak technológiai fejlesztéseire. A települési szilárdhulladék gazdálkodási feladatok támogatásra szánt hazai források 87,1%-át a szelektív gyűjtés feltételeinek javítására fordították.” 0920 számú ÁSZ jelentés 102. o.
13 V.ö. AJB-2132. számú ügy. A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény 33. § (7) bekezdése: „A települési önkormányzat rendeletében az aktív korúak ellátására való jogosultság egyéb feltételeként előírhatja, hogy a kérelem benyújtója, illetve az ellátás jogosultja a lakókörnyezete rendezettségének biztosítására vonatkozó, a rendeletében megállapított feltételeket teljesítse. A lakókörnyezet rendezettségének biztosítása körében a kérelmező vagy jogosult által életvitelszerűen lakott lakás vagy ház és annak udvara, kertje, a kerítéssel kívül határos terület, járda tisztán tartása, az ingatlan állagának és rendeltetésszerű használhatóságának, valamint higiénikus állapotának biztosítására irányuló kötelezettség írható elő. A rendeletben megállapított feltételek teljesítésére a kérelmezőt, illetve a jogosultat megfelelő, de legalább ötnapos határidő tűzésével a jegyzőnek – az elvégzendő tevékenységek konkrét megjelölésével – fel kell szólítania.” Tehát álláspontom szerint az aktív korúak ellátása esetében az önkormányzat értelmezésétől függően ezen támogatás feltételéül szabható a közszolgáltatás igénybevételének igazolása.
14 V.ö. AJB-2014/2012. számú ügy, AJB-3622/2012. számú ügy
15 Fgytv „47. § (1) Ha a fogyasztóvédelmi hatóság eljárása során megállapítja a 45/A. § (1)-(3) bekezdésében meghatározott fogyasztóvédelmi rendelkezések megsértését, az eset összes körülményeinek – így különösen a jogsértés súlyának, a jogsértő állapot időtartamának, a jogsértő magatartás ismételt tanúsításának, illetve a jogsértéssel elért előny – figyelembevételével és az arányosság követelményének szem előtt tartásával az alábbi jogkövetkezményeket állapíthatja meg: a) elrendelheti a jogsértő állapot megszüntetését,”
16 V.ö. 64/1991. (XII. 17.) ABH
17 V.ö. 5/1992. (I. 30.) ABH, 22/1995. (III. 31.) ABH
18 Hgt. 20. § (1) bekezdés, 21. § (1) bekezdése 27. § (1) bekezdés
19 Kvt. 4. § (1) bekezdés
20 Hgt. „27. § (1) A települési hulladékkezelési közszolgáltatást ellátó közszolgáltató feladata a környezetvédelmi előírások megtartása mellett – az önkormányzati rendeletben előírt módon – a települési hulladék ingatlantulajdonosoktól történő begyűjtése, elszállítása a települési hulladékkezelő telepre, illetőleg a települési hulladék kezelése, kezelő létesítmény üzemeltetése, a szolgáltatás folyamatosságának biztosítása. (2) A közszolgáltatás teljesítése csak törvényben vagy kormányrendeletben meghatározott esetekben szüneteltethető, illetőleg korlátozható.”
21 AJB-1360/2011. számú jelentés, AJB-1783/2012. számú jelentés
22 AJB-1360/2011. számú jelentés
23 Hgt. 26. § „(1) A hulladékkezelési közszolgáltatás igénybevételéért az ingatlantulajdonost terhelő díjhátralék és az azzal összefüggésben megállapított késedelmi kamat, valamint a behajtás egyéb költségei adók módjára behajtható köztartozásnak minősülnek. (2) A díjhátralék keletkezését követő 30 napon belül a közszolgáltató felhívja az ingatlantulajdonos figyelmét a díjfizetési kötelezettségének elmulasztására és felszólítja annak teljesítésére. (3) A felszólítás eredménytelensége esetén a díjhátralék keletkezését követő 90. napot követően a közszolgáltató – a felszólítás megtörténtének igazolása mellett – a díjhátralék adók módjára történő behajtását a települési önkormányzat jegyzőjénél kezdeményezi. (4) A települési önkormányzat jegyzője – a kezdeményezés kézhezvételétől számított nyolc napon belül – a külön jogszabályban meghatározottak szerint intézkedik a díjhátralék, késedelmi kamat és a felmerült költségek behajtása érdekében. A behajtott díjhátralékot, késedelmi kamatot, valamint a közszolgáltatónak az ezzel kapcsolatban felmerült és behajtott költségeit a települési önkormányzat jegyzője nyolc napon belül átutalja a közszolgáltatónak. (5) Ha a közszolgáltatást igénybe vevő díjhátralékos nem tulajdonosa az ingatlannak és a vele szemben lefolytatott behajtás eredménytelen, a díjhátralékot, késedelmi kamatot és a felmerült költségeket az ingatlan tulajdonosától, illetve vagyonkezelőjétől kell behajtani. Közös tulajdonban álló ingatlan esetében a tulajdonosok felelőssége egyetemleges. (6) A behajthatatlan díjhátralék esetében ennek tényéről és okáról a települési önkormányzat jegyzője – a behajtás eredménytelenségét követő nyolc napon belül – igazolást ad a közszolgáltatónak.”
24 Hgt. 21. § (3) bekezdés a) és c) pont, (4) bekezdés.
25 Hgt. 1. § 
26 Hgt. 23. § f) pont
27 Hgt 25. § (4) bekezdés
28 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet 5. §
29 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet 3. § (5)
30 64/2008. (III. 28.) Korm. rendelet 2. § (1)
31 http://www.kormany.hu/hu/dok?page=9&source=5&type=302#!DocumentBrowse
32 AJB-2038/2012. számú jelentés, AJB-4054/2012. számú jelentés, AJB-1053/2012. számú jelentés
33 213/2001. kr 5. § (2) bekezdésére: „A települési szilárd hulladék vegyesen történő gyűjtéséhez vagy szelektív hulladékgyűjtés bevezetése esetén a maradék hulladék ingatlanon belüli gyűjtéséhez biztosítani kell az ingatlantulajdonos számára, hogy az ürítési gyakoriság egyidejű meghatározása mellett, különböző űrméretű gyűjtőedények közül választhasson. A válaszható edényméreteket és ürítési gyakoriságot úgy kell meghatározni, hogy az háztartásonként közelítse a fajlagos hulladékmennyiségnek és a közszolgáltatást igénybe vevőknek a szorzatát a külön rendeletben meghatározott szállítási gyakoriság figyelembevételével.”
34 Vö. 48/2000. (XII. 18.) ABH, 52/1998. (XI. 27.) ABH, 932/B/2005. ABH, 506/B/2001. ABH
35 AJB-1187/2010. számú jelentés, AJB-7481/2010. számú jelentés, AJB-3272/2012. számú jelentés
36 Törvényjavaslat 36. §, 44. § (4)-(10) bekezdések
37 AJB-3637/2012., AJB-1360/2011., AJB-1783/2012., AJB-7481/2010. számú jelentések
38 AJB-900/2012., AJB-2195/2012., AJB-2792/2012., AJB-3145/2012., AJB-3621/2012., AJB-4144/2012. számú ügyek. Jellemző érvelés a panaszosok részéről, hogy a panaszosnál nem keletkezik szemét, nem rendelkezik gyűjtőedénnyel, nem kötött szerződést a közszolgáltatóval, lemondta a közszolgáltatást, és a szolgáltató mégis követeli a panaszostól a díjat.
39 AJB-2713/2012., AJB-3272/2012., AJB-4625/2012., AJB-4483/2012. számú ügyek. A panaszok tartalma összefoglalva arra irányult, hogy a panaszos szerint a közszolgáltató nagyobb méretű edény után számláz, mint amit a panaszos valójában használ, vagy a panaszos véleménye szerint a közszolgáltató rosszul értelmezi a helyi rendeletet, és nem annak megfelelően teszi lehetővé a lakos számára a gyűjtőedény vagy konténer használatát.
40 Ilyen lehet például – főleg vidéken – a csatornahálózat kiépítése esetén a víziközmű társulati kötelező tagság, amelynek a tagja érdekeltségi hozzájárulást köteles fizetni, ami általában 100.000.-200.000. forintig terjedő összeg is lehet. 
41 Fgytv. 17/A. § (8) bekezdés
42 Megjegyzendő, hogy a Nemzeti Fogyasztóvédelmi Hatóságról szóló 225/2007. (VIII. 31.) Korm. rendelet 7. § (2) bekezdése szerint első fokon a felügyelőségek járnak el megyei illetékességgel, vagyis nem regionális illetékességgel.
43 http://www.nfh.hu/magyar/hasznos/szolg/szolg_szemet.html. „A fogyasztóvédelmi hatóság kizárólag abban az esetben jogosult eljárni, ha a gyártó a termék, valamint annak csomagolása hulladékgazdálkodási szempontból lényeges tulajdonságairól, elhasználódásuk vagy hulladékká válásuk esetén kezelésüknek lehetőségeiről a fogyasztót nem tájékoztatja, illetve a terméken, vagy annak csomagolásán nem jól látható módon jelöli a termék, illetve csomagolás hulladékszegény, tartós vagy újrafelhasználható voltát, hulladékgazdálkodási szempontból lényeges anyagi összetételét, betétdíjas vagy letéti díjas forgalmazását. A fogyasztóvédelmi hatóság jogosult eljárni a forgalmazóval szemben, amennyiben a forgalmazó azt a használt terméket, csomagolást vagy hulladékot, amely után a felhasználó betét- vagy letéti díjat fizetett nem veszi vissza és részére a díjat nem téríti meg. Továbbá, amennyiben a forgalmazó nem gondoskodik azon termékek, illetőleg csomagolásuk, illetve azok hulladékának felhasználóktól történő visszafogadásáról, szelektív gyűjtéséről és a gyártónak vagy az arra feljogosított hulladékkezelőnek történő átadásáról, amelyek forgalmazását végzi. (Kizárólag abban az esetben, ha erről a gyártóval megállapodást kötött.)”
44 2012. I. 1.-2012. VII. 28. hatály 
45 A DVD Jogtárban található kommentár az alábbiakat tartalmazza a Ptk. 387-388. §-ra vonatkozóan: „A közüzemi szolgáltatás a fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvény 2. §-a szerint a külön törvény alapján termékértékesítési vagy szolgáltatásnyújtási kötelezettség hatálya alá tartozó vállalkozás által e kötelezettség alapján nyújtott közszolgáltatás. A közüzemi szerződés alanyai a felhasználó és a szolgáltató. Felhasználó az lehet, aki a közüzemi szolgáltatást igénybe veszi. A felhasználókra (fogyasztókra) vonatkozó fogalom-meghatározást az egyes közüzemi szolgáltatásokra vonatkozó külön jogszabályok tartalmaznak pl.: 2007. évi LXXXVI. törvény; 2003. évi XLII. törvény 3. § stb. A szolgáltató: a villamos energia szolgáltatással, a gázszolgáltatással és a távhőszolgáltatással kapcsolatos törvény fogalommeghatározást ad a szolgáltató tekintetében is. Az lehet szolgáltató, aki az adott tevékenység ellátására engedélyt kap. A szolgáltatás díja: A közüzemi szolgáltatásoknak hatósági ára van, amelyet rendelet határoz meg. Lásd például a földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendeletet. A szolgáltatás tárgya szerint külön jogszabályok tartalmazzák a közüzemi szerződés részletes tartalmi elemeit, a szolgáltatók és a fogyasztók kötelezettségeit és jogait, a szerződésszegések körét, a szerződésszegések jogkövetkezményeit, az igénybejelentés módját, a közüzemi szerződés megkötésére vonatkozó szabályokat, az elszámolás módját stb A közüzemi szolgáltatás jellege szerint közszükségletet elégít ki, ez az oka annak, hogy a szolgáltató a szerződő partnerét főszabály szerint nem választhatja meg szabadon és a legtöbb esetben szerződéskötési kötelezettsége van. Kizárólag jogszabály (törvény, kormányrendelet, valamint törvény felhatalmazása alapján önkormányzati rendelet) határozhatja meg azokat az eseteket, amikor a szerződés megkötését a szolgáltató megtagadhatja, illetőleg azokat a feltételeket is, amelyektől függővé teheti a szerződés megkötését. A szolgáltató nem jogosult arra, hogy a jogszabály ellenére határozzon meg szerződési feltételt, illetőleg hogy a jogszabályban meghatározott eseteken kívül megtagadja a szerződés megkötését. A szolgáltató a közüzemi szerződésre vonatkozó jogszabályban meghatározott okból tagadhatja meg, szüneteltetheti vagy korlátozhatja a teljesítést. A szerződés felmondásának eseteit is jogszabály határozza meg. A 2002. évi XXXVI. törvény 2003. július 1-jei hatállyal a most tárgyalt § (3) bekezdését annyiban módosította, hogy a szerződés egyik alanyaként már nem a fogyasztót, hanem a felhasználót nevesíti. A változtatást az indokolta, hogy a fogyasztó fogalmát a törvény 2003. július 1-jétől eltérő tartalommal a Ptk. 685. § d) pontjában nevesített fogyasztási szerződés körében használja.”
46 A Hgt. a következő definíciókat tartalmazza: „3. § E törvény alkalmazásában (…) g) hulladékkezelő: aki a hulladékot gazdasági tevékenysége körében a hulladék birtokosától átveszi, kezeli; (…) l) kezelés: a hulladék veszélyeztető hatásainak csökkentésére, a környezetszennyezés megelőzésére és kizárására, a termelésbe vagy a fogyasztásba történő visszavezetésére irányuló tevékenység, valamint a kezelést megvalósító eljárás alkalmazása, beleértve a kezelőlétesítmények utógondozását is; (…) o) szállítás: a hulladék telephelyen kívüli mozgatása, beleértve a szállítmányozást és a fuvarozást is;”. „14. § (1) Hulladékkezelési tevékenységnek minősül a hulladék gyűjtése, begyűjtése, szállítása, előkezelése, tárolása, hasznosítása, ártalmatlanítása.”
47 224/2004. (VII. 22.) Korm. rendelet 2. § (4) bekezdés, 12. § (1) bekezdés h) és i) pontok.
48 Fgytv. 17/A. § (2) bekezdés, 45/A. § (3) bekezdés d) és g) pontok.
49 Fgytv. 27. §, 28. § (1) bekezdés, 30. § (1) bekezdés
50 Fgytv. 32. §
51 Fgytv. 36. § (1) és (3) bekezdések
52 Törvényjavaslat „42. § (3) A közszolgáltató által az elszámolással, számlázással, díjfizetéssel kapcsolatban, illetve a díjhátralék esedékességét követően megtett intézkedésekre, valamint a hulladékgazdálkodási közszolgáltatást érintő értesítési kötelezettségre vonatkozó rendelkezések fogyasztókkal szembeni megsértése esetén a fogyasztóvédelmi hatóság jár el. A fogyasztóvédelmi hatóság eljárására az Fgytv.-t kell alkalmazni azzal, hogy a társasházakról szóló törvény szerinti társasházi közösség az Fgytv. alkalmazásában fogyasztónak minősül. (4) A hulladékgazdálkodási közszolgáltatást érintő értesítési kötelezettségre vonatkozó rendelkezések megsértése esetén az Fttv.-ben meghatározott hatóság jár el, ha a jogsértés az Fttv. értelmében vett fogyasztót érint. A hatóság az Fttv.-ben meghatározott szabályok szerint jár el azzal, hogy a társasházakról szóló törvény szerinti társasházi közösség az Fttv. alkalmazásában fogyasztónak minősül. (5) A (3) és (4) bekezdésben meghatározott rendelkezések az Fgytv. Alkalmazásában fogyasztóvédelmi rendelkezések. (6) A fogyasztó a fogyasztóvédelmi hatósági előtti eljárásban igazolja, hogy a fogyasztóvédelemmel kapcsolatos és az eljárás alapjául szolgáló panaszt az érintett hulladékgazdálkodási közszolgáltató felé megtette.”
53 A Községek, Kistelepülések és Kistérségek Országos Önkormányzati Szövetsége hívta fel a figyelmemet a Régiók Bizottságának egy, a kérdéskörrel foglalkozó dokumentumára. A „Régiók Bizottsága véleménye Erőforrás-hatékony Európa – az Európa 2020 Stratégia keretébe illeszkedő kiemelt kezdeményezés” c. dokumentumban (ENVE-V-011, 2011. október 11-12.) konkrét fellépést javasol a Bizottság a hulladékképződés megelőzésének optimalizálására, és a hulladékoknak egy körkörös anyaggazdálkodás keretében erőforrásként