NAIH nyilvántartási szám: 40689

Az alapvető jogok biztosának

JELENTÉSE

az AJB-2987/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Berkes Lilla
     dr. Horváth-Egri Katalin
    dr. Lux Ágnes

Érintett szerv: Közigazgatási és Igazságügyi Hivatal

2012. október

Az alapvető jogok biztosának
jelentése
az AJB-2987/2012. számú ügyben

Az eljárás megindulása, előzményei

A fogvatartottak alapvető jogainak érvényesülését fókuszpontba állító projekt keretében külön hangsúlyt fektettem annak feltérképezésére, hogy a büntetésüket letöltő elítéltek milyen esélyekkel indulnak a társadalomba való visszailleszkedés terén, milyen ezt segítő, illetve hátráltató tényezőkkel találkoznak. Noha számtalan kérdésre ki lehet térni a témakörben, alapvetően három területet tekintettem át. Ezek: a pártfogó felügyelet és az utógondozás, valamint a munkaerő-piaci lehetőségek kérdése. Ezeken a területeken külön figyelmet szenteltem a fiatalkorúakra.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosa a gyermekvédelmi törvény felhatalmazása alapján eddig is védte sajátos eszközeivel a gyermeki jogok érvényesülését. Az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (továbbiakban: Ajbt.) azonban már elsődlegesen kiemelt feladatává teszi az alapvető jogok biztosának a gyermekek jogainak védelmét. E gyermekjogi szakombudsmani teendőket hivatali időm alatt, speciális gyermekjogi projekt keretében látom el. Mindezek alapján 2012-ben az e területet érintő vizsgálataim fókuszába  a gyermekbarát központú igazságszolgáltatás egyes kérdéseinek vizsgálatát állítottam, így kiemelten fontosnak tartottam a fiatalkorúak büntetés-végrehajtási intézményből való szabadulását követő utánkövetés vizsgálatát.
Vizsgálatomat az Ajbt. 18. § (4) bekezdése alapján, hivatalból rendeltem el.
A vizsgálat során megkerestem a Legfőbb Ügyészséget, a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium volt Igazságügyi Szolgálatát (a továbbiakban: KIMISZ), az Emberi Erőforrások Minisztériumát, a Nemzetgazdasági Minisztériumot, a Munkaadók és Gyáriparosok Országos Szövetségét, a Vállalkozók Országos Szövetségét, illetve az Országos Kriminológiai Intézetet.

Az érintett alapvető jogok 

– A jogállamiság elve és a jogbiztonság követelménye: „Magyarország független demokratikus jogállam.” [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés]
– Az élethez és az emberi méltósághoz való jog: „Az emberi méltósághoz való jog sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.” [Alaptörvény II. cikk] 
– A munka szabad megválasztásához való jog: „Mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz. Képességinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához. Magyarország törekszik megteremteni annak feltételeit, hogy minden munkaképes ember, aki dolgozni akar, dolgozhasson” [Alaptörvény XII. cikk (1) és (2) bekezdés]
– Az egyenlő bánásmód követelménye: „Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja. Magyarország az esélyegyenlőség megvalósulását külön intézkedésekkel segíti.” [Alaptörvény XV. cikk (2) és (4) bekezdés] 
– A gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga: „Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz. [Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdés] 

A vizsgálat megállapításai

1. A hatásköröm tekintetében

A feladat- és hatáskörömet, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságaimat az Ajbt. határozza meg. A törvény értelmében az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat.
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés a) pontja szerint a közigazgatási szerv az alapvető jogok biztosa által vizsgálható hatóságnak minősül. A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 1. § (2) bekezdés d) pontja értelmében a minisztérium, g) pontja értelmében pedig a központi hivatal központi államigazgatási szervek. A pártfogó felügyelői, jogi segítségnyújtási, áldozatsegítési és kárpótlási feladatokat ellátó szervekről szóló 322/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet 2. § (1) bekezdése szerint a KIMISZ központi hivatal. A vizsgálat megindulását követően, a Közigazgatási és Igazságügyi Hivatalról szóló 177/2012. (VII. 26.) Korm. rendelet 13. § (1) bekezdése értelmében a KIMISZ más szervekkel egyetemben általános jogutódlással történő egyesítés (beolvadás) révén megszűnt, ezzel létrejött a Közigazgatási és Igazságügyi Hivatal, amely az 1. § (1) bekezdése szerint központi hivatal.
A Legfőbb Ügyészséget, az Országos Kriminológiai Intézetet, illetve a Vállalkozók Országos Szövetségét, valamint a Munkaadók és Gyáriparosok Országos Szövetségét a kérdés átfogó vizsgálata érdekében kértem fel közreműködésre.

2. Az érintett alapvető jogok tekintetében 

Magyarország Alaptörvénye (továbbiakban: Alaptörvény) B) cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy Magyarország független demokratikus jogállam. 
Az Alkotmánybíróság a 9/1992. (I. 30.) AB határozatban kimondta, hogy az Alkotmány 2. § (1) bekezdése „a köztársaság alapértékeit nyilvánítja ki: a függetlenséget, a demokráciát és a jogállamiságot. A jogállamiság elvét az alaptörvény további rendelkezései részletezik, e szabályok ugyanakkor nem töltik ki teljes egészében ezen alapértékek tartalmát, ezért a jogállam fogalom értelmezése az Alkotmánybíróság egyik fontos feladata. [...] Noha az Alkotmánybíróság a jogszabályok alkotmányossági felülvizsgálata során a vizsgált rendelkezésnek elsősorban az Alkotmány valamely konkrét rendelkezésével való összhangját vizsgálja, ez nem jelenti azt, hogy az általános rendelkezéseket formális deklarációnak tekinti, s az alapelveknek pusztán kisegítő, másodlagos szerepet szánna. Az Alkotmányban tételesen szereplő jogállam alapértékének sérelme önmagában is megalapozza valamely jogszabály alkotmányellenességét.” (ABH 1992, 59, 64-65.)
Az Alkotmánybíróság a későbbiek során több határozatában is kiemelte, hogy a bűnmegelőzés a jogállamiságból levezethető alkotmányos cél. A 20/1997. (III. 19.) AB határozatban úgy foglalt állást, hogy a bűncselekmény megvalósulása, illetőleg az arra való felhívás megelőzéséhez fontos állami, társadalmi és egyéni érdek fűződik. Ennek alapján nem állapította meg annak alkotmányellenességét, hogy az ügyész indítványára a bíróság az olyan sajtótermék vagy sajtóterméknek nem minősülő nyilvános közlését megtiltsa, illetőleg az ügyész a közlést felfüggessze, amelyben bűncselekmény vagy bűncselekmény elkövetésére való felhívás valósul meg (ABH 1997, 85., 92.). Ugyanitt emelte ki azt is, hogy a bűnmegelőzés eredményességének fokozása közérdek. 
Hasonlóképpen, a pénzmosás megakadályozása és a banktitok kapcsán is a jogállamiságból levezethető alkotmányos célként ismerte el a bűnmegelőzés érdekét (24/1998. (VI. 9.) AB határozat, ABH 1998, 191., 195.]. Az Alkotmánybíróság egyszersmind azt is megállapította, hogy a bűnmegelőzési érdek olyan alkotmányos cél, amelynek biztosítása érdekében még egyes alapjogok korlátozása sem zárható ki. Minden esetben hangsúlyozta ugyanakkor, hogy ezen alkotmányos cél megvalósítása érdekében sem adható fel a jogállamiság, a jogbiztonság követelményrendszere és az állam szervei nem kaphatnak túl széles, bizonytalan tartalmú felhatalmazásokat az általános, elvont értelemben vett bűnmegelőzés érdekében [47/2003. (X. 27.) AB határozat, ABH 2003, 525., 533.]. A bűnmegelőzés, mint alkotmányos cél megköveteli a közrend, közbiztonság védelmében eljáró szervek együttműködését. [47/2003. (X. 27.) AB határozat, ABH 2003, 525., 539.].
Az Alkotmánybíróság több határozatában megfogalmazta, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság „az állam […] kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság tehát nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Ezért alapvetőek a jogbiztonság szempontjából az eljárási garanciák. Csak formalizált eljárás szabályainak követésével keletkezhet érvényes jogszabály, csak az eljárási normák betartásával működnek alkotmányosan a jogintézmények” [9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 53., 65.]. Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet [75/1995. (XI. 21.) AB határozat, ABH 1995, 376., 383.]. 
Az Alaptörvény II. cikke alapján az emberi méltóság sérthetetlen, minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz. A korábban irányadó és az Alaptörvény hatályba lépését követően is hivatkozási pontot jelentő alkotmánybírósági gyakorlat az emberi méltósághoz való joggal kapcsolatosan arra hívja fel a figyelmet, hogy a méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő.
A munka és foglakozás szabad megválasztásához való jog nem garantál alanyi jogot meghatározott foglalkozás folytatásához, tevékenység végzéséhez [327/B/1992. AB határozat, ABH 1995. 604.] A munka és foglakozás szabad megválasztásához való jog az alanyi jogokra jellemző módon kikényszeríthető, ettől azonban meg kell különböztetni a munkához való jogot, mint szociális jogot, s annak intézményi oldalát, az állam kötelességét megfelelő foglalkoztatáspolitikára [21/1994. (IV. 16.) AB határozat, ABH 1994, 117., 120-121.]. Az Alkotmánybíróság – főként a kedvezmények és mentességek alkotmányossági megítélése során – több ízben hangsúlyozta, hogy az államnak a gazdaságpolitikai, foglalkoztatáspolitikai és szociálpolitikai kérdésekben viszonylag nagy szabadsága van. E széleskörű mérlegelési jog alapján az állam nemcsak az Alkotmányból közvetlenül levezethető célkitűzéseit valósíthatja meg, hanem ezen túlmenően érvényre juttathat az Alkotmányból közvetlenül nem  következő, esetenként rövidtávra irányadó célkitűzéseket is. [61/1992. (XI.20.) AB határozat,  ABH  1992,  280., 281.]
A megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként – egyenlő méltóságú személyként – kell kezelnie, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni. Fontos hangsúlyozni, hogy a jogegyenlőség megteremtése, az egyenlő méltóságú személyként kezelés biztosítása elsődleges állami kötelezettség, míg az esélyegyenlőség elősegítése az állam részéről egy jogi lehetőséget biztosít. Ugyanakkor bizonyos, valamely tulajdonságuk (pl. életkor, betegség, testi fogyatékosság) miatti sajátos, kiszolgáltatottabb helyzetük miatt objektíve hátrányba kerülő személyek csoportjainál az állami beavatkozás nem fakultatív feladat: az állam itt köteles hatékony lépéseket tenni az eredendően és súlyosan egyenlőtlen helyzet felszámolására. A speciális, objektíve hátrányos helyzetben lévő jogalanyok számára ugyanis csak az esélyegyenlőtlenség kiküszöbölését célzó állami kötelezettségvállalás, többletjogok biztosítása teremthet lehetőséget az egyenlő esélyekre. 
Az Alaptörvény XVI. cikk (1) bekezdése rögzíti a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogát, e szerint „Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz.” 
Amint azt az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette: „A gyermek ember, akit minden olyan alkotmányos alapvető jog megillet, mint mindenki mást, de ahhoz, hogy a jogok teljességével képes legyen élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelő minden feltételt a felnőtté válásához. Ezért az Alkotmány 67. § (1) bekezdése a gyermek alapvető jogairól szól, egyidejűleg a család (szülők) az állam és a társadalom kötelezettségét megszabva” (995/B/1990. AB határozat, ABH 1990., 515., 524.). A testület arra is rámutatott, hogy a felhívott alapjog és az Alkotmány 16. §-a (az ifjúság érdekeinek védelme) együttesen értelmezendő, amiből az következik, hogy a gyermekről való gondoskodás komplex feladat. (1091/B/1999. ABH 2002., 1081., 1085.)
A gyermek, mint az alapjogok alanya oldalán az életkorból adódó hátrányokat az állam oldaláról az az intézményvédelmi kötelezettség egyenlíti ki, hogy az államnak aktívan kell cselekednie a gyermekek alapvető jogainak előmozdítása, érvényesülése és védelme érdekében. Ez az alaptétel megtalálható az ENSZ Gyermek jogairól szóló 1989. november 20-án született Egyezménynek preambulumában is, amely rögzíti, hogy a gyermeknek, figyelemmel fizikai és szellemi érettségének hiányára, különös védelemre és gondozásra van szüksége, nevezetesen megfelelő jogi védelemre, születése előtt és születése után egyaránt. 

3. A vizsgálat érdeme tekintetében 

A büntetésüket letöltő elítéltek társadalomba való visszailleszkedésének elősegítése a humánumon túl, – bűnmegelőzési szempontból – fontos érdeke az államnak és a társadalomnak is. Ez aktív magatartást, és bizonyos áldozatok meghozatalát követeli mindkét oldalról a közrend és a közbiztonság biztosítása érdekében. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a bűnmegelőzés alkotmányos cél, amely levezethető a jogállamiság elvéből. Ebből egyértelműen levonható az a következtetés, hogy egy jogállamban az államnak tennie kell a bűnmegelőzésért és az elkövetők ismételt bűnelkövetése ellen. Az eszközöket az állam szabadon választja meg, de tevékenysége semmiképpen sem merülhet ki a büntetőpolitika szigorításában, a bűnelkövetők társadalomból való kitaszításában, legtöbben ugyanis hosszabb vagy rövidebb idő múlva szabadulnak, és mint tapasztalható, segítség nélkül, önerőből egyedül képtelenek a társadalom tevékeny és hasznos tagjaivá válni. Az állam nem tekinthet el ettől a kötelezettségétől, nem támaszkodhat kizárólag a civil szervezetek tevékenységére, a feladat ugyanis komplex és annak alkotmányos kötöttsége miatt az állam nem vonulhat háttérbe.
A szabadulás utáni körülmények az elítélt jövőjét erősen determinálják. Az elítéltek - különösen azok, akik hosszútartamú szabadságvesztésből szabadultak- segítségre szorulnak a prizonizációs ártalmak, az elzárás miatti anyagi-szellemi hátrányok, a társadalmi előítéletek miatt. Nem hagyható figyelmen kívül az sem, hogy az elkövetők jelentős része eleve rosszul szocializált: az alacsony iskolai végzettség, a munkanélküliség, a lakáshelyzet, az alkoholizmus, a biztos családi háttér hiánya, a baráti csoportosulás hozzájárul a(z ismételt) bűnelkövetéshez, ráadásul e tényezők gyakran együtt jelennek meg. A szabadságvesztés-büntetés következtében még azok is, akik korábban nem voltak feltétlenül hátrányos helyzetben, szabadulásukkor komoly problémákba ütköznek. Büntetésük letöltése ideje alatt ugyanis sok esetben felbomlanak korábbi társadalmi kapcsolataik, melyek helyét a fogvatartott társakkal való kapcsolat veszi át. A jelenlegi gazdasági helyzet sem segíti elő többek esetében a normakövető magatartást. Az ismételt bűnelkövetők esetében a többszöri elkövetés arról tanúskodik, hogy vagy a büntetés volt hatástalan, vagy a büntetés utáni viszonyok maradtak kriminogén jellegűek. Általános következtetéseket nehéz levonni, az azonban a kriminológiai szakirodalmat olvasva megállapítható, hogy a visszaesők jelentős része a vagyon elleni bűncselekmények elkövetéséért elítéltek közül kerül ki, míg a közlekedési bűncselekményeket elkövetők túlnyomó többsége büntetlen előéletű. 
Vizsgálatom elsőleges célja annak feltárása volt, hogy milyen lehetőségeket kínál az állam az említett csoport számára, milyen eszközökkel igyekszik elősegíteni társadalmi visszailleszkedésüket. Vizsgálatom fókuszpontjába – amint már említettem - a pártfogó felügyeletet és az utógondozást, illetve a munkaerő-piaci lehetőségeket állítottam, külön figyelmet szentelve a fiatalkorúakra.
A kriminológiai szakirodalom különbséget tesz alkalmi, karrier és krónikus elkövetők fogalma között és ezeken belül is különböztet a kisebb súlyú vétségeket és a veszélyes, súlyos bűntetteket elkövetők csoportjai között. Visszaesőnek azt a bűnismétlőt tekinti, aki konok bűnözői tulajdonságokkal rendelkezik, akinek újabb bűncselekménye a cselekmény motívuma, célja, elkövetési körülménye szempontjából hasonló, mint az előzőleg elkövetett bűncselekményé. Megállapítható, hogy az ismételt bűnelkövetés, illetve a visszaesés száma folyamatosan növekszik. A családi állapotot tekintve legmagasabb a kriminalitás a hajadonok, a nőtlenek, az elváltak és a különváltan élők körében. A bűnelkövetés és különösen az ismételt elkövetés szoros kapcsolatot mutat az alacsonyabb iskolai végzettséggel is. A visszaesők magatartását három alapvető tényező determinálja: a személyiség, a pszichés sajátosságok rendszere és állapota, a biológiai adottságok és sajátosságok, illetve a környezeti tényezők, ezen belül is elsősorban a társadalmi viszonyok. A visszaesés okait e tényezők között, ezek kölcsönhatásában kell keresni. A statisztikai adatok és kutatási eredmények azt mutatják, hogy a visszaesők bűnözése szoros kapcsolatban van a fiatalkorban elkövetett bűncselekményekkel, a bűnözői pályafutás nagyon gyakran a fiatalkorban, vagy a gyermekkorban kezdődik. Az első bűntény elkövetése sok esetben a bűnöző életmód megalapozójává válik, a fiatalkorban elkezdődő bűnözői karrier később, különösen idősebb korban pedig már aligha állítható meg vagy fordítható vissza. 
Előzőeken túl a halmozottan hátrányos társadalmi helyzet is szoros kapcsolatot mutat a bűnözéssel. A pártfogoltak közel fele három vagy több hátrányos faktor (alacsony iskolai végzettség, alacsony jövedelem, szakképzettség hiánya, magas gyermeklétszám, alkoholizmus stb.) szerint hátrányos helyzetű. Igen gyakran jelenik meg együtt a büntetettség, az alkoholizmus, az alacsony iskolai végzettség, a segédmunka vagy munkanélküliség és a hátrányos lakáshelyzet, mint hátrányos faktor. Látható azonban az is, hogy a családon belüli négy vagy több gyermek léte a jelenlegi társadalmi feltételek mellett olyan szociális faktor, amely rendszerint együtt jár az alacsony végzettséggel, jövedelemmel, és ezekkel együtt olyan létformát alkot, amely nagy arányban szüli a bűnözést. Több kutatás is arra mutat rá ezzel összefüggésben, hogy a fiatalkorú elkövetők 80%-a hátrányos helyzetű családokból kerül ki. Külön problémát jelent az alacsony iskolai végzettség: ha a tudás megszerzése terén jelentős esélyegyenlőtlenség mutatkozik, akkor a hátrányos helyzet szükségképpen újratermelődik. Ha a társadalomban nincs meg a megfelelő érdekeltség a nagyobb tudás megszerzése iránt, ha a tudás kellő anyagi és erkölcsi elismerése hiányzik, konzerválódnak a helytelen tradíciók. A szakemberek önmagában a büntetett előéletet nem tekintik hátrányos tényezőnek, de a visszaesést már igen. Ez a lényeges különbség a visszaesők, különösen a többszörös visszaesők életmódjában. A többszöri szabadságvesztés-büntetés következtében a korábbi pozitív társadalmi kapcsolatok fellazulnak, vagy eltűnnek, az elmagányosodás, a bűnelkövető társakkal való kapcsolat válik jellemzővé. A pártfogoltak körében végzett vizsgálatok rámutattak, hogy a visszaesők egy része korábban nem volt hátrányos helyzetben, csak később, igen gyakran csak az első bűncselekmény elkövetését követően vált hátrányos, halmozottan hátrányos helyzetűvé.
A bűncselekmény elkövetéséhez vezető okok rendszerét az alábbi táblázat szemléleti:

Szubjektív okok	Objektív okok	
	Aktuálisan ható, krízis jellegű objektív okok	Múltbeli vagy hosszantartó (eredeti) objektív okok	
kóros elmeállapot; erős felindulás; bosszú, féltékenység; agresszivitás; a bűncselekménnyel kapcsolatos téves, helytelen nézetek; társadalomellenes tudati beállítottság; a cselekmény társadalom-ellenességének fel nem ismerése, bűnözői életszemlélet; anyagi haszonszerzés; önző szemlélet; szexuális vágy, kalandvágy; egyéb vágy, szenvedély; mának-élés; felbujtás; félelem; csábítás; befolyásolhatóság; ellenséges politikai beállítottság; járművezetői gyakorlat hiánya; fáradtság, kialvatlanság; forgalmi viszonyok hibás értékelése; figyelmetlenség; fegyelmezetlenség; rosszullét; iszákos életmód; munkakerülő életmód; kábítószer-függőség; egyéb.	családi probléma; lakóhelyi konfliktus; rossz baráti környezet; munkahelyi, munkával kapcsolatos gond; iskolai konfliktus; átmeneti pénzzavar; más bűncselekmény leplezése; egyéb.	alacsony jövedelem; rossz lakásviszonyok; négy vagy több gyermek a családban; dezorganizált családi élet; kimaradás az iskolából; osztályismétlés, bukás; gyenge tanulmányi eredmény; durva szülői (nevelői) bánásmód; helytelen szülői (nevelői) nevelés; alkoholista családi környezet; bűnöző családi környezet; egyéb.	

„A reintegráció módszereinek keresése során felmerül a kérdés, hogy milyen is az a társadalom, ahová integrálni akarjuk a bűnelkövetőket? Ha a társadalmi integráció főbb irányait vizsgáljuk, látjuk, hogy ezek éppen azokhoz a társadalmi intézményekhez kapcsolódnak, amelyek felbomlására vagy gyökeres átalakulására a társadalomtudományok régóta figyelmeztetnek. (...) Az ipari társadalom szociális szövedékét az osztályhelyzet, a hivatás, a kiscsalád, a nemi szerepek alkotják, ezek azonban a késő modernitásban széttöredeznek. A kereső munka szabványosított rendszere felbomlik, az élethossziglani egész napos munka normája megdől, általánossá válik a foglakoztatási bizonytalanság, új kockázatokkal teli foglalkoztatottsági módok jönnek létre. A munkaerőpiacot a rugalmas, plurális alulfoglalkoztatottság jellemzi, és egyúttal a tömeges munkanélküliség, amely az individualizációnak köszönhetően már nem osztály- vagy marginális csoporthelyzet, hanem egyéni kudarc és probléma. (...) Az oktatás már nem garantálja a munkaerőpiacon való elhelyezkedés biztos esélyét, viszont nélkülözhetetlen az álláskereséshez. Az iskolai végzettség tehát egyre kevésbé elégséges, egyúttal viszont egyre szükségesebb. A legesélytelenebbek azok, akik csak az általános iskolát végzik el.”
Súlyos problémát jelent, hogy a családi kapcsolatok a modernizáció során megváltoznak, „az élethossziglan egységes család – ahogy az élethossziglani munka – megszűnik az emberi élet alapkövének lenni, (...) az együttélés új formái jelennek meg.” A társadalmi befogadást ezen túl nehezíti a befogadó közeg ellenállása, az állami intézmények sok esetben rugalmatlansága, amelyek nincsenek tekintettel a társadalom előzőekben vázolt változására és még a régi kategóriákban gondolkodnak: az általuk elképzelt „normális” életút olyan elemekből áll, amelyek már felbomlóban vannak és ennek megfelelően eszközeiket is ezekhez a kategóriákhoz igazítják.

A Legfőbb Ügyész a részemre küldött tájékoztatásában reszocializációs törekvések ellen ható tényezők között nevesítette az alacsony, vagy nem piacképes képzettséget, az intoleráns társadalmi környezetet, a börtönből szabadultakkal szemben megnyilvánuló előítéletességet, illetve a munkaerő piaci helyzetet. Kiemelte, hogy a családi kapcsolatok hiánya, a hozzátartozói-, baráti környezet visszahúzó ereje, a börtönben megismert negatív minták követése az intézményrendszer által nehezen korrigálható hátrányt jelent. Különösen megnehezíti a beilleszkedést a lakhatási feltételek teljes hiánya vagy azok igen alacsony színvonala, a szabadult elítéltek számára adható társadalombiztosítási juttatások korlátozottsága, végül a személyes okmányok pótlásához szükséges anyagi fedezet hiánya és az ügyintézésben való járatlanság.
Az említettekre is tekintettel a bűnmegelőzés terén a szakirodalom rövid-, közép- és hosszútávban gondolkodik, és a következő beavatkozási területeken tartja szükségesnek a továbblépést: 
– nevelés, különösen a családi és iskolai, mindenekelőtt az alapfokú nevelés hatékonyabbá tétele, a felelősségteljes magatartás begyakoroltatása, felnőttkorban a társadalmi követelmények és kötelezettségek tudatosítása, 
– a büntetőjogon kívüli, kisebb súlyú normasértések következetes értékelése, a felelősség fokozása, 
– a társadalom és az állam elítélteknek való fokozott segítségnyújtása, különösen azoknak, akik ezt igénylik, a közbiztonságnak, közrendnek ugyanis ára van, amit a lakosságnak kell megfizetnie, továbbá fontos az elítéltekkel szembeni előítéletesség csökkentése is, hiszen az elítéltek nagy többsége őszintén keresi a társadalmi beilleszkedés lehetőségeit,
– a normakövető magatartások fokozott elismerése, amelynek nemcsak a különleges, hanem az átlagos magatartásokra is ki kell terjednie, pozitív megerősítést kell nyújtania.

3.1. Nemzetközi keretrendszer

A nemzetközi keretek körében különösen a fiatalkorúakat érintő dokumentumokat érdemes kiemelni. 
Számos garanciális rendelkezés, az ENSZ és az Európa Tanács keretei között kialakított jogintézmények hivatottak biztosítani azon alapelvek érvényesülését, miszerint a fiatalkorúak ne csak kötelezettségekkel terhelt, hanem jogokkal felruházott alanyai legyenek az igazságszolgáltatásnak. Mérföldkőnek tekinthető az ENSZ Közgyűlésének 1985. november 29-i ülésén, a 40/33/1985. számú határozattal elfogadott, a fiatalkorúak igazságszolgáltatására vonatkozó minimum szabályok („Pekingi szabályok”); valamint fontos ehelyütt is hivatkozni az 1990-ben elfogadott, a fiatalkori bűnözés megelőzéséről szóló ún. Rijadi Irányelvekre, és a szintén 1990-ben elfogadott, a szabadságelvonás alatt álló fiatalkorúak védelméről szóló ún. Havannai Szabályokra.
1. A gyermekjogok nemzetközi keretrendszerének alapjául szolgáló, az 1989. november 20-án elfogadott ENSZ Gyermek jogairól szóló Egyezmény 1. cikkének megfelelően, minden 18 év alatti személy gyermeknek számít, akit különös védelem és speciális garanciák illetnek meg, kivétel nélkül minden esetben.
Fontos megemlíteni a 3. cikk rendelkezéseit is, amely kimondja, hogy „a szociális védelem köz- és magánintézményei, a bíróságok, a közigazgatási hatóságok és a törvényhozó szervek minden, a gyermeket érintő döntésükben elsősorban a gyermek mindenekfelett álló érdekét veszik figyelembe. 
Kifejezetten a fiatalkorúak igazságszolgáltatására vonatkozik a meglehetősen részletes 40. cikk, amely úgy rendelkezik, hogy „1. Az Egyezményben részes államok elismerik a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított, vádolt vagy abban bűnösnek nyilvánított gyermeknek olyan bánásmódhoz való jogát, amely előmozdítja a személyiség méltósága és értéke iránti érzékének fejlesztését, erősíti a mások emberi jogai és alapvető szabadságai iránti tiszteletét, és amely figyelembe veszi korát, valamint a társadalomba való beilleszkedése és abban építő jellegű részvétele elősegítésének szükségességét.”
Ennek következetes végrehajtásának elősegítésére dolgozta ki az ENSZ Gyermekjogi Bizottsága 2007-ben, 10. számú Általános Észrevételeit, amelyben ismételten felszólítja a Részes Államokat, hogy dolgozzanak ki egy, az Egyezmény szellemiségével megegyező, átfogó igazságszolgáltatási rendszert a fiatalkorúak számára, kiemelt helyet szentelve a fiatalkorúak bűnmegelőzése kérdésének, valamint ehhez szorosan kapcsolódva az alternatív intézkedések előtérbe helyezésének is. Az Egyezmény 40. cikkéhez kapcsolódó 13. - az emberi méltóság alapelvét részletező - pontban kiemelik a gyermek korát figyelembe vevő bánásmód általános követelményét, s az eljárás egésze alatt szem előtt tartandó elvárást, amely a gyermek reintegrációjának elősegítésére vonatkozik annak érdekében, hogy a későbbiekben a társadalom alkotó tagjává váljon. 
A Bizottság teljes mértékben támogatja a Rijadi Irányelveket, és egyetért azzal, hogy elsősorban a megelőző programok támogatandóak, az eredményes (re)szocializáció érdekében, és a valamennyi gyermeket megillető (re)integráció elérésében. Ez a család, a kisközösség, a kortárscsoportok, az iskolák és szakképző intézmények, végül a munka világához vezető intézmények bevonását és támogatását is igényli. A megelőző programoknak - többek között - elsősorban 
-	a különösen védtelen, rászoruló családok támogatására (ideértve a tanácsadást, tájékoztatást a ”pozitív szülőségről”)
-	az iskolák bevonására, amellyel az alapvető jogok és kötelességekről való tájékoztatást már kiskorban biztosítani lehet,  
-	a veszélyeztetett gyermekek speciális gondoskodásának és védelmének kiterjesztésére, valamint 
-	a közösségi segítségnyújtás formáinak megerősítésére kell fókuszálni.
A fentiek mellett a Bizottság kiemel egy nagyon fontos elemet a büntetés célja vonatkozásában. Ez a következő: a jogsértésre adott reakciónak a cselekmény körülményei és súlya mellett minden esetben arányban kell állnia - többek között - a gyermek korával, körülményeivel és szükségleteivel, emellett figyelembe kell venni a társadalom különböző, különösen a hosszú távú érdekeit. 
A Pekingi Szabályok olyan általános elveket rögzítenek, mint a fiatalkorúak jólétének elősegítése, a jogi beavatkozások csökkentése - az alternatív szankciók, a bírói útról való elterelés szélesebb körű és a szabadságvesztés büntetés ultima ratio jellegű alkalmazása érdekében -, a tisztességes, egyenlő és humánus bánásmód érvényesítése, az emberi méltósághoz és személyi biztonsághoz fűződő jogok tiszteletben tartása. Az elsődleges prevenció körében olyan társadalmi feltételeket és infrastrukturális hátteret kell kialakítani, amely biztosítja a fiatalkorúak anyagi és szellemi jólétét. Biztosítani kell a szocializációs helyszínek, például a család, az iskola megfelelő működési feltételeit, mert leginkább ebben az életszakaszban fogékonyak a fiatalok a deviáns viselkedésminták eltanulására. A megfelelő szocializáció és szociálpolitika azonban a minimumra csökkentheti a bűnelkövetést és a fiatalkorúak igazságszolgáltatási rendszerének beavatkozását „és így csökkenti azt az ártalmat, amit a beavatkozás okozhat.”
A dokumentum az intézményi elhelyezés körülményeivel és az ehhez kapcsolódó elvárásokkal foglalkozó 5. részében megfogalmazza, hogy a fiatalkorúak intézményekben történő elhelyezése során, a védelmen és gondoskodáson túl, a tanulás és képzés biztosítására kell törekedni, s hogy a fiatalok minden segítséget megkapjanak ahhoz, hogy a társadalom konstruktív, alkotó tagjaivá válhassanak. 
2. Az Európa Tanács 2010 őszén elfogadott Gyermekbarát Igazságszolgáltatásról szóló Iránymutatása meghatározza a gyermekközpontú igazságszolgáltatás definícióját. Eszerint: az a gyermekek jogait és legfőbb érdekeit a – hozzáférhető-, gyors lefolyású-, gyermekközpontú - eljárások (közigazgatási, büntető- és polgári igazságszolgáltatás részeként) minden szakaszában az ügy körülményeit mérlegelve, a legmesszebb menőkig figyelembe veszik, kiemelt hangsúlyt helyezve a gyermek érettségére, korára, értelmi képességeire.
	Az Iránymutatás azon túlmenően, hogy alapvetésként hangsúlyozza: a szabadságelvonás valamennyi formáját a gyermekekkel szemben csak kivételes eszközként és a lehető legrövidebb ideig lehet alkalmazni; a szabadságuktól megfosztott gyermekeket, mint különösen sebezhetőeket, speciális védelem illeti. 
A családi kapcsolatok és a társadalmi integráció biztosítása érdekében a hatóságoknak tiszteletben kell tartaniuk és aktívan védeniük a gyermekek jogait. Egyéb jogok mellett különösen biztosítani kell
-	a szülőkkel, családdal, barátokkal való kapcsolattartás, a látogatás, a levelezés korlátozása során csak a gyermek legjobb érdeke szerint és az igazságszolgáltatás védelme érdekében lehet eljárni; ezen jogok korlátozása soha nem alkalmazható büntetésként;
-	biztosítani kell a megfelelő oktatásban, pályaválasztási tanácsadásban, szakképzésben, egészségügyi ellátásban való részvételt;
-	hozzáférést kell biztosítani olyan programokhoz, amelyek a gyermekeket előre felkészítik a közösségbe való visszatérésre, teljes figyelmet kell fordítani a lelki és fizikai szükségleteire, a családi kapcsolataira, a lakhatására, az oktatására, a foglalkoztatására és társadalmi-gazdasági helyzetére.
3. Az Európai Bizottság 2011. áprilisában nyilvánosságra hozott Gyermekjogi Ütemtervében rögzítette, hogy az Európai Unió – a polgári és büntetőjogi jogérvényesülési politikái keretében, az Alapjogi Charta hatékony végrehajtására vonatkozó stratégiájával összhangban – hozzájárul az Unión belüli igazságszolgáltatás gyermekbarátabbá változtatásához, különösen azáltal, hogy előmozdítja az Európa Tanács gyermekbarát igazságszolgáltatásról szóló 2010. november 17-i iránymutatásának alkalmazását, és azt figyelembe veszi a jövőbeni jogi aktusok megalkotásakor a polgári és büntetőjogi jogérvényesülés terén.
4. A felnőttkorúak tekintetében a Miniszteri Bizottság CM/Rec (2010) 1. sz. Ajánlása a tagállamok számára, az Európa Tanács Pártfogási Szabályairól rögzít számos kritériumot a pártfogó felügyelet működésével kapcsolatban.
Az Ajánlás az alapelvek között rögzíti többek között az alábbiakat:
A pártfogó felügyelői szolgálatok elsődleges célja a bűnismétlés megelőzése, melynek eszköze az elkövetővel kiépített támogató kapcsolat (amely a szükséges ellenőrzést is magában foglalja), a segítségnyújtás, a sikeres társadalmi beilleszkedésük elősegítése. A pártfogó felügyelői szolgálatok tiszteletben tartják az elkövetők emberi jogait, az általuk végrehajtott intézkedések nem sérthetik az elkövetők méltóságát, egészségét, biztonságát, jólétét. A szolgálatok legyenek figyelemmel az egyének személyiségére, egyedi körülményeire, szükségleteire, tilt mindennemű diszkriminációt. Az általuk foganatosított szankciók és intézkedések nem lehetnek szigorúbbak a hatósági határozatban megjelölteknél, továbbá azok legyenek arányban az elkövetett cselekmény súlyával, illetve az egyedi esetben felmért bűnismétlési kockázattal. A bűnösséget megállapító határozat jogerőre emelkedését megelőzően foganatosított intézkedések végrehajtásának elengedhetetlen feltétele a terhelt kioktatása és beleegyezése, továbbá az ártatlanság vélelmének megfelelően kell eljárni. A pártfogó felügyelet végrehajtása közhatalmi szerv feladata abban az esetben is, ha egyes kapcsolódó szolgáltatásokat önkéntesek vagy egyéb szervezetek nyújtják. A szolgálatok számára megfelelő pozíciót, elismerést és a feladatukkal arányos költségvetést kell biztosítani. Az elkövetők társadalmi beilleszkedése érdekében a szolgálatok működjenek együtt egyéb állami intézményekkel, illetve magánérdekeltségű vagy helyi szervezetekkel. Az elkövetők sokrétű igényeinek kielégítése, továbbá a közbiztonság növelése érdekében tudatosan irányított intézményközi együttműködés és interdiszciplináris munka szükséges. A pártfogó felügyelői szolgálatok tevékenységéhez kapcsolódóan működjön egy hozzáférhető, pártatlan és hatékony jogorvoslati eljárás. A pártfogó felügyelői szolgálatok rendszeres ellenőrzését és felügyeletét állami vagy független szervezet biztosítsa.
A szervezettel kapcsolatban: a pártfogó felügyelői szolgálatok felépítése, szervezete, státusa és felszereltsége álljon összhangban a szolgálat által ellátott feladatok mennyiségével, továbbá tükröznie kell az általuk ellátott közfeladatok fontosságát. Elfogadható a pártfogói feladatokat ellátó közhatalmi, illetve a nem közhatalmi szervezetek is, ugyanakkor a nem közhatalmi szervek működését a nemzeti jogi szabályozásnak megfelelően az illetékes hatóság hagyja jóvá.
A munkatársakkal kapcsolatban: megfelelő számú munkatársat kell alkalmazni, annak érdekében, hogy a szolgálatok hatékony munkát tudjanak végezni. Az esetszámot úgy kell meghatározni, hogy az egyes munkatársak hatékonyan és egyben humánusan tudják segíteni, támogatni és felügyelni az elkövetőket, és amennyiben lehetséges, úgy fel tudják venni a kapcsolatot a családjukkal, és az áldozatokkal. Túlzottan nagy esetszám esetén a vezetőség feladata a megoldás keresése, és a prioritást jelentő feladatok meghatározása. A vezetőség feladata, hogy biztosítsa a pártfogói felügyelői munka megfelelő minőségét is, azzal, hogy motiválja, felügyeli, támogatja a szervezet munkatársait. A vezetőségnek törekednie kell a társszervezetekkel, partnerszervezetekkel, önkéntesekkel, hatóságokkal, a médiával és a közvéleménnyel való jó kapcsolat kiépítésére és fenntartására. A pártfogó felügyelői munka egyes feladatai ellátásához önkénteseket is be lehet vonni. Az önkénteseket megfelelően kell kiválasztani, támogatni és a számukra a megfelelő munkafeltételeket kell biztosítani.
A pártfogó felügyelői szervezetek feladataik hatékony ellátása érdekében együttműködnek az igazságszolgáltatás intézményeivel, civil szervezetekkel, egyéb támogató szervezetekkel. A büntetés-végrehajtási szervezetnek és a pártfogó felügyelői szolgálatoknak – függetlenül attól, hogy külön szervezethez tartoznak-e vagy sem – szoros együttműködésben kell dolgozniuk annak érdekében, hogy sikeres legyen a szabadulás és az azt követő időszak, ahol lehetséges, intézményközi megállapodásokat kell kötni. 
A terhelt felügyeletét illetően: a nemzeti jognak megfelelően, a pártfogó felügyelői szolgálatok ellátják a terhelt felügyeletét az ítélet, illetve a határozat meghozatalát megelőzően, a tárgyalási szakasz során, és az ítélet vagy határozat meghozatalát követően. A felügyelet eredményes végrehajtása érdekében, a felügyelet során teljes mértékben figyelembe kell venni az elkövetők sokféleségét és különféle szükségleteit. A felügyelet nem tekinthető pusztán az ellenőrző funkció gyakorlásának, ki kell terjednie az elkövető támogatására, segítésére és motiválására is. Szükség esetén össze kell kötni más, a pártfogó felügyelői vagy egyéb szolgálatok által végzett beavatkozásokkal, mint például tréningek, készségfejlesztő foglalkozások, foglalkoztatási lehetőségek, kezelés. 
A nemzeti joggal összhangban:, a pártfogó felügyelői szolgálatok közvetlenül vagy más partnerszervezeteken keresztül az elkövetők családjainak támogatást, tanácsot és információt nyújtanak.
A társadalomba való visszailleszkedés támogatása kapcsán: ha a pártfogó felügyelői szolgálatok felelősek a büntetés-végrehajtási intézetből szabadult elkövetők szabadulás utáni felügyeletéért, a pártfogó felügyelői szolgálatoknak a büntetés-végrehajtási szervezettel, az elkövetőkkel, a családjaikkal és a közösséggel együttműködésben kell dolgozniuk a szabadulás előkészítése és a társadalmi reintegráció érdekében. A pártfogó felügyelői szolgálatok számára – a gondozás folyamatosságának biztosítása érdekében – engedélyezni kell, hogy az elítélttel kapcsolatba léphessenek, és segítsék a szabadulás előkészítését, a visszailleszkedés megtervezését, építve a büntetés-végrehajtási intézetben megkezdett konstruktív munkára. A feltételes szabadságra bocsátást követő felügyeletnek olyan, az elkövető visszailleszkedéshez kapcsolódó szükségletek kielégítésére kell irányulnia, mint a munkába állás, lakhatás, tanulás, és biztosítani kell a szabadságra bocsátás feltételeinek megvalósulását a bűnismétlés és a súlyos sérelem okozása kockázatának csökkentése érdekében.
Az utógondozás kapcsán: ha a szabadult minden, a szabadulást követő kötelezettséget teljesített, és ha a nemzeti jog lehetőséget biztosít rá, a pártfogó felügyelői szolgálatok önkéntesen igénybe vehető utógondozási szolgáltatásokat ajánlhatnak fel az egykori elkövetőknek, hogy segítség a jogkövető életvitel fenntartását.
A felügyelet folyamata a felméréssel kell, hogy kezdődjön, amely magában foglalja az eset rendszerezett és alapos elemzését, beleértve a kockázatok, a pozitív tényezők és szükségletek, a szükségletek kezelését célzó beavatkozások és az elkövetőnek a beavatkozások iránti fogékonyságának értékelését. Ha lehetséges, az elkövetők számára lehetővé kell tenni, hogy aktívan hozzájáruljanak a felmérés elkészítéséhez. Ez magában foglalja az elkövető nézeteinek, személyes törekvéseinek és erősségeinek, a további bűnelkövetés elkerülése iránti felelősségének a kellő hangsúllyal való megjelenítését. Az elemzés pontosságát és érvényességét rendszeres időközönként felül kell vizsgálni. Felmérés elvégzése ajánlott a megfelelő büntetés vagy intézkedés meghatározása vagy a formális büntetőeljárástól való elterelés időpontjában, a felügyelet időszakának megkezdésekor, az elkövető életében bekövetkező, lényeges változások idején, a felügyelet szintje vagy jellege megváltoztatásának mérlegelése idején, a felügyelet befejezésekor.
A felmérést a tervezés követi, amely során a büntetések és az intézkedések végrehajtásához az illetékes hatóságok kezelési tervet készítenek, és az eset nyilvántartásába foglalják. A terv iránymutatást nyújt a pártfogó felügyelői szolgálat munkájához, és lehetővé teszi, hogy a pártfogó felügyelők és az elkövetők a számukra kitűzött célok elérésének folyamatát nyomon kövessék. A kezelési tervet meg kell vitatni az elkövetővel és lehetőség szerint ahhoz egyetértését meg kell nyerni.
A végrehajtás során alkalmazható beavatkozások a rehabilitációt, a bűnelkövetés megszűnését szolgálják, ezért konstruktívnak és a kiszabott büntetéssel és intézkedéssel arányosnak kell lenniük. Az elkövetőket a javasolt beavatkozás megvalósítása előtt arról teljes körűen tájékoztatni kell, mindent meg kell kísérelni az elkövetőknek a beavatkozásokban való aktív részvétele biztosításának érdekében.
Az egyes elkövetők értékelését rendszeres időközönként el kell végezni, és annak eredményeit a kezelési tervben érvényesíteni kell a felügyelet hátralévő időszakában. Arra is ki kell terjednie, hogy az elfogadott kezelési terv mennyire valósult meg és érte el a szándékolt következményeket. A felügyelet tartamának végén záró értékelést kell készíteni. Az elkövetőkkel ismertetni kell, hogy ez az értékelés a nyilvántartás részét képezi, és a jövőben hivatkozási alappá válhat.
A pártfogó felügyelői szolgálatoknak törekedniük kell arra, hogy biztosítsák az elkövetők aktív részvételét a felügyelet szabályainak, és a meghatározott kötelezettségeknek a teljesítésében. Az elkövetők együttműködésének megnyerése nem alapulhat kizárólag a szabályok megszegésének esetére kilátásba helyezett szankciók ismertetésén. Az elkövetők számára teljes körűen ismertetni kell a velük szemben támasztott elvárásokat, a pártfogó felügyelő kötelezettségeit és felelősségét, a szabályszegés következményeit. Az elkövető szabályszegésére a pártfogó felügyelőnek haladéktalanul és tevőlegesen kell reagálnia. A pártfogó felügyelőnek válaszlépése során teljes körűen figyelembe kell venni a szabályszegés körülményeit. 
A pártfogó felügyelői tevékenységgel kapcsolatban: a nemzeti jogszabályoknak egyértelmű, elérhető és hatékony eljárásokat kell biztosítaniuk a pártfogó felügyelői gyakorlattal kapcsolatos panaszok kivizsgálására és megválaszolására. Ezeknek az eljárásoknak tisztességesek és pártatlanok kell lenniük. A panaszost minden esetben megfelelően kell tájékoztatni a folyamatról, és a vizsgálat megállapításairól. A pártfogó felügyelői szolgálatok biztosítják, hogy megbízható rendszerek állnak rendelkezésre a saját gyakorlat ellenőrzése és javítása, és a megfelelő színvonalú működés biztosítása érdekében. A pártfogó felügyelői szolgálatok felelősséggel tartoznak az illetékes hatóságok felé, és rendszeres kormányzati és/vagy független ellenőrzésnek vethetők alá, valamint kötelesek maradéktalanul együttműködni minden ilyen vizsgálatnál. A független ellenőrző szervek vizsgálati megállapításait nyilvánosságra kell hozni.

3. 2. A megkeresett szervek által adott tájékoztatás

3. 2. 1. Legfőbb Ügyészség, Országos Kriminológiai Intézet (OKRI)

A legfőbb ügyész válaszában kiemelte, hogy a büntetések és intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr. (a továbbiakban: Bv. tvr.) 8. § (1) bekezdése szerint a feltételes szabadságra bocsátásról a büntetés-végrehajtási bíró a büntetés-végrehajtási intézet előterjesztése alapján, a feltételes szabadságra bocsátás lehetséges időpontja előtt, az elítélt meghallgatása után határoz. A határozat meghozatala előtt a büntetés-végrehajtási bíró – feltéve, hogy a feltételes szabadságra bocsátás lehetséges időpontjáig rendelkezésre álló idő legalább kettő hónap – elrendelheti a pártfogó felügyelői vélemény beszerzését. A szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII.12.) IM rendelet (a továbbiakban: R.) 200. §-ának rendelkezései alapján, ha a pártfogó felügyelet elrendelésének van helye, a büntetés-végrehajtási intézet az erre irányuló előterjesztést a feltételes szabadságra vonatkozó előterjesztéssel együtt teszi meg, és lehetősége van javaslatot tenni külön magatartási szabályok előírására is. 
Mindezekből következően a feltételes szabadságra bocsátás mellett elrendelhető pártfogó felügyelet előkészítése körében az ügyészség aktív jogosítványokkal nem rendelkezik, a pártfogó felügyelői vélemény beszerzését pedig a büntetés-végrehajtási bíró eljárásában sem írja elő a Bv. tvr.
A javítóintézeti nevelésből történő ideiglenes elbocsátás vonatkozásában a Bv. tvr. sem a büntetés-végrehajtási bíró, sem pedig az ügyész számára nem írja elő a pártfogó felügyelői vélemény beszerzését. A 112/A. § (1) bekezdése szerint ugyanakkor a javítóintézet a fiatalkorú ideiglenes elbocsátásának várható időpontjáról értesíti a fiatalkorú lakóhelye szerint illetékes pártfogó felügyelőt, és a pártfogó felügyelővel együttműködve előkészíti az ideiglenes elbocsátást. Az ideiglenes elbocsátás kérdésében való döntésre tehát elsősorban a javítóintézeti vélemény alapján kerül sor, ez azonban már tartalmazza a pártfogó felügyelővel való együttműködés keretében beszerzett adatokat, információkat, valamint a külön magatartási szabályok előírására vonatkozó javaslatot is. A Bv. tvr. és az R. rendelkezésein alapuló eljárásrend szerint a feltételes szabadságra bocsátásra irányuló előterjesztést a fogva tartó intézmény a büntetés-végrehajtási bíróhoz továbbítja, a továbbiakban pedig az ő mérlegelésétől függ annak eldöntése, hogy elrendeli-e a párfogó felügyelői vélemény beszerzését. 
Az országosan is egységesnek tekinthető gyakorlat szerint a büntetés-végrehajtási bíró rendszerint nem szerez be pártfogó felügyelői véleményt, a pártfogó felügyelet elrendeléséhez, illetve a magatartási szabályok előírásához a büntetés-végrehajtási intézet előterjesztése szolgál alapul.
Az R. 79. § (2) bekezdése szerint az elítéltről a feltételes szabadságra bocsátás kapcsán készítendő bv. intézeti értékelés az elítélt személyi és büntetés-végrehajtási adataira, a végrehajtás során a vele kapcsolatos fontosabb eseményekre: viselkedésére, tanulására, munkavégzésére, jutalmazási és fegyelmi adatokra, szabadidő eltöltésének módjára, kapcsolattartásra, szabadulásra való felkészítés érdekében tett intézkedésekre terjed ki. 
A tapasztalatok szerint az R. rendelkezéseinek megfelelő tartalmú büntetés-végrehajtási intézeti értékelés jól szolgálja a bírói döntés megalapozottságát.
Az idézett jogszabályi rendelkezésekből következően az ügyész a feltételes szabadságra bocsátás körében hozott bírói határozatról – fő szabályként – csak annak kézbesítését követően szerez tudomást, figyelemmel arra, hogy a Bv. tvr. 6. § (2) bekezdés b) pontja szerint az ügyész a bv. bíró által tartott meghallgatáson jelen lehet, de nem kötelező.
A legfőbb ügyész kiemelte azt is, hogy 2011. évben a feltételes szabadságra bocsátás körében az ügyészek 6443 esetben (az összes ilyen bv. bírói eljárás közel 70%-a) vettek részt a meghallgatáson, a törvény kötelező előírásának hiányában is. A meghallgatáson való ügyészi részvétel lehetőséget biztosít arra is, hogy az eljáró ügyészek a pártfogó felügyelet elrendelésével kapcsolatos álláspontjukat megjelenítsék, indítványaikat előterjesszék. [Az ügyész indítványa nyomán került sor a pártfogó felügyelői vélemény beszerzésére és a pártfogó felügyelet elrendelésére például a Heves Megyei Főügyészség B. 1798/2011. számú ügyében és a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Főügyészség is hasonlóan járt el a 17 év fegyházbüntetést töltő elítélt feltételes szabadságra bocsátása során.]
A magatartási szabályok alkalmazása bár nem példa nélküli, de külön magatartási szabályok előírására az ügyek túlnyomó többségében nem kerül sor. Azokban az esetekben, amikor a büntetés-végrehajtási bíró külön magatartási szabályokat is meghatározott, a felnőtt korú elítéltek esetében az alábbi magatartási szabályok előírása a jellemző:
–	tartózkodjon meghatározott nyilvános helyek látogatásától,
–	nyilvános helyen ne fogyasszon szeszes italt, 
–	meghatározott személyekkel ne tartson kapcsolatot,
–	meghatározott gyógykezelésnek vesse alá magát, 
–	lehetőség szerint folytasson kereső tevékenységet.
Fiatalkorú elítéltek feltételes szabadságra bocsátása, illetve a javítóintézetből történő ideiglenes elbocsátása során, a fentieken túlmenően az elítélt életkori sajátosságaihoz igazodóan a büntetés-végrehajtási bíró meghatározza, hogy az elítélt:
–	képessége szerint folytassa tanulmányait, rendszeresen járjon iskolába, 
–	tartsa be az oktatási intézmény házirendjét,
–	korábbi bűntársaival ne tartson kapcsolatot, 
–	szülői felügyelet nélkül ne látogasson szórakozóhelyeket,
–	vegyen részt konfliktuskezelő tréningen.
A pártfogó felügyelet megszüntetésére – illetve annak ügyész általi indítványozására – általában akkor kerül sor, ha az elítélt a pártfogóval való kapcsolattartásra vonatkozó szabályokat megszegi, lakcímének változását nem jelenti be, a pártfogó felügyelő felhívásaira, megkereséseire nem válaszol, jelentkezési kötelezettségének szándékosan nem tesz eleget és ezzel kivonja magát az intézkedés végrehajtása alól. 
Fiatalkorú elítélt esetén a tanulmányok folytatására vonatkozó előírás megszegése is alapul szolgálhat a pártfogó felügyelet megszüntetésére – és ennek nyomán a szabadságvesztés vagy a javítóintézeti nevelés végrehajtásának folytatására – figyelemmel arra is, hogy a javító-, illetve büntetés-végrehajtási intézetben az iskolarendszerű oktatás megfelelően biztosítható. 
Csak kisszámú ügyben született olyan bírósági határozat, amely egyéb magatartási szabály vagy jogszabályi kötelem megszegése miatt szüntette meg az elítélt pártfogó felügyeletét. [Így például az egyik elítélt feltételes szabadságra bocsátását azért szüntette meg a büntetés-végrehajtási bíró, mert a pártfogó felügyelet tartama alatt a külföldre utazásról szóló 1998. évi XII. törvény 16. § (1) bekezdés d) pontjában foglalt tilalom ellenére külföldre utazott és ott huzamosabb ideig tartózkodott, s így megjelenési kötelezettségének sem tett maradéktalanul eleget.]
Az elítéltek társadalomba való visszailleszkedését számos állami- és önkormányzati intézmény, egyházi-, karitatív- és civil szervezet segíti, ezek együttes hatékonysága azonban - a legfőbb ügyész megítélése szerint - korántsem tekinthető optimálisnak.
A reszocializációs törekvések ellen ható tényezők körében – a jogalkalmazói tapasztalatok alapján – a társadalomba való visszailleszkedést jelentősen megnehezíti az a körülmény, hogy az elítéltek jelentős hányada alacsony, vagy nem piacképes képzettséggel rendelkezik. E komparatív hátrányt a jogszabályi környezet, számos intézményi kezdeményezés, TÁMOP és más oktatási projekt igyekszik csökkenteni, de a helyenként intoleráns társadalmi környezet, a börtönből szabadultakkal szemben megnyilvánuló előítéletesség és nem utolsó sorban a munkaerő piaci helyzet még a versenyképes képzettséget – a büntetés végrehajtása alatt – megszerző elítélt beilleszkedését is megnehezíti.  
	A szabadult elítéltek foglalkoztatását előmozdító jogszabályi rendelkezések hatékonysága is alacsony, vagy azok alkalmazására ismerethiány miatt nem kerül sor. Így például a gyakorlatban csak ritkán érvényesül a személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény 496/B.§ (6) bekezdés b) pontjában írt rendelkezés, amely szerint a szabadságvesztésből 6 hónapon belül szabadult személy alkalmazása esetén a vállalkozói jövedelemadó a foglalkoztatott után 12 hónapig fizetett társadalombiztosítási járulék összegével csökkenthető.
Említést kell tenni arról is, hogy a családi kapcsolatok hiánya, a hozzátartozói-, baráti környezet visszahúzó ereje, a börtönben megismert negatív minták követése az intézményrendszer által nehezen korrigálható hátrányt jelent. Különösen megnehezíti a beilleszkedést a lakhatási feltételek teljes hiánya vagy igen alacsony színvonala, a szabadult elítéltek számára adható társadalombiztosítási juttatások korlátossága, valamint a személyes okmányok pótlásához szükséges anyagi fedezet hiánya és az ügyintézésben való járatlanság. 
A legfőbb ügyész mindezeken túl csatolt statisztikai adatokat is, melyek tagozódása a következő: bűntetett előéletű elkövetők számának alakulása, illetve a bűnelkövetők előélet szerinti megoszlása bűncselekmény-csoportonként és egyes kiemelt bűncselekményekben. A vonatkozó statisztikát a jelentés melléklete tartalmazza.
Az OKRI-t a gyermekjogi projekt keretében kerestem meg, mely érintette a fiatalkorú bűnelkövetők társadalmi visszailleszkedésének kérdéseit is.
A kapott tájékoztatás szerint az 1997-et megelőző időkben a pártfogó felügyeleti szolgálat hajtotta végre az ún. előgondozást is, mely arra teremtett lehetőséget, hogy a büntető eljárás bármely szakaszában beléphessen a pártfogó, illetve ellássa a kriminálisan veszélyeztetett helyzetben levő kiskorúak ún. védő-óvását is. E lehetőség következménye volt, hogy éveken keresztül foglalkoztak a bűncselekményt elkövető gyermekkorúakkal is. A „profiltisztító” törvénykezés következtében a pártfogók feladatköréből kikerült ez a tevékenység, s tagadhatatlan, hogy a megoldás megosztotta a szakmai közvéleményt. Egy minisztériumi előterjesztés ezt írta: „szakmai ellentmondást jelent az is, hogy a védelembe vételhez kapcsolódó családgondozást, a sikertelen alapellátás után ugyanazon szociális munkások látják el, illetve, hogy nem rendelkeznek az ”igazságügyi szociális munka” speciális módszereivel, és eszközeivel. A gyermekkorú elkövetők esetében indokolt lenne újragondolni a „gyermekkorúak megelőző pártfogó felügyelete” intézményét a regionális (területi) szociális és gyámhivatalok keretén belül. (Korábban ugyanis a gyermekvédelmi rendszer része volt a fiatalkorúak párfogó felügyelete mellett a gyermekkorúak megelőző pártfogása is.)”
Kétségtelen, hogy a pártfogó szolgálat 2003. évi reformja nagyléptékű szervezeti változást indukált. Határozottan elválasztotta a bűncselekményt elkövető gyermekkorúakat, illetve a szabálysértést elkövető gyermek- és fiatalkorúakat kezelő rendszert a bűnelkövető fiatalkorúakat kezelő büntető rendszertől, meghagyva a predelikvens állapot kezelését és befolyásolását a gyermekvédelem rendszerének. Ez a helyzet azonban csak a hazai gyakorlatban jelentette a falak felhúzását a gyermekvédelem és a büntető igazságszolgáltatás között. A jogalkotó azon kívül, hogy a szétválasztást – elsősorban garanciális indokokra hivatkozással – megtette, nem ösztökélte a gyermekvédelem megfelelő eszközökkel való felruházását a feladat ellátására. Az elválasztás azzal az indokkal is történt, hogy a gyermekvédelem eszköztelen a deviáns útra éppen sodródó kiskorúak kezelésében. A gyermekvédelem rendszere számos feladatot képes ellátni, feltéve, ha megfelelő források állnak a rendelkezésére. Ezek a források nem csupán anyagi erőt, de szakmai tudásbázist jelentő felkészültséget is jelentenek a szakemberek számára. Ha az erőforrás nem egyéb, mint a speciális felkészültség nélküli gyermekvédelmi szakember, mindenfajta egyéb segítő eszköz nélkül, akkor hathatós eredmény valóban kevéssé várható. 
Elképzelhető, hogy igény lenne az ún. előzetes pártfogói rendszerre, tekintettel arra, hogy a gyermekkorú elkövetők gyakran válnak a későbbiek során fiatalkorú elkövetővé. Ennek a megelőzésében hatékonyan járhatnának el – a büntetőjogi rutinnal – rendelkező pártfogók. A fiatalkorúak büntetőigazság-szolgáltatási rendszerében a legnagyobb problémát azonban éppen az okozza, hogy a fiatalkorú terhelt – bűncselekményen kívül felmerülő – krízishelyzetei a gyermekvédelem rendszerén belül várnának megoldásra, a gyermekvédelem azonban nem képes a probléma orvoslására. Ekkor – részben helyeselhető módon – a büntetőeljárás megpróbálja a gyermekvédelem mulasztásait korrigálni, vagy a gyermekvédelem helyébe lépve eljárni. 
Az OKRI felhívta a figyelmet arra, hogy a fiatalkorú bűnelkövetők között két jól elhatárolható elkövetői kört lehet megkülönböztetni: a kvázi „egyszeri elkövetők” és a már gyermekkorukban is sorozatos kriminális magatartást tanúsító fiatalok körét. 
Az előbbiek körébe tartozik az a klasszikus fiatalkori elkövető, akinek a cselekménye egyszeri „stikli”. Velük kapcsolatosan a pártfogó felügyelői rendszer, illetőleg az ügyészségi diverziós megoldások köre jól működik, hatékony visszatartó erővel bír a további devianciáktól. 
Az az elkövetői kör viszont, amely – a kilátástalansága miatt – gyakrabban téved a bűnelkövetés útjára, és előbb vagy utóbb szembe találja magát a klasszikus büntető igazságszolgáltatással ami – jellegénél fogva – alkalmatlan a gyermekvédelem hiányosságainak pótlására. Azok a gyermekkorú elkövetők tehát, akik nagyon sokszor halmozottan hátrányos helyzetűek – családjuk szociális és mentális krízishelyzetben van, vagy a gyermek gyermekotthonban él – többszörös gyermekvédelmi támogatásra szorulnának, amit a forráshiányos és legtöbbször automatizmusok alapján működő rendszer nem tud hatékonyan biztosítani. 
A gyermekek megelőző (büntető) pártfogó felügyeletére tehát abban az esetben mutatkozik igény, ha a döntéshozók továbbra is kitartanak amellett a – téves – koncepció mellett, hogy a büntető-igazságszolgáltatásnak kell a szociálpolitika helyébe lépni, vagy az általa elmulasztott lépéseket megtenni. Példa: A fiatalkorú terhelt bolti lopást követ el. Önmagában e cselekménye miatt az ügyészség megrovást alkalmazna vele szemben, azonban egyszer már – más ügyészség – megszüntette az eljárást garázda bűncselekménye miatt, és megrovásban részesítette. A gyanúsított ezt a cselekményét a megrovás kihirdetése után 3 hónappal követi el, úgy, hogy a megrovás kihirdetésénél az ügyészség felhívja a figyelmet arra, hogy a jövőben ne kövessen el bűncselekményt stb. Az eljárás során mind a sértett (az üzlet képviseletében eljáró személy), mind a gyanúsított indítványozza az ügy közvetítői eljárásra utalását, azonban a környezettanulmányban a pártfogó felügyelő felhívja a figyelmet arra, hogy a gyanúsított személyiségfejlődését hatékonyabban szolgálná egy olyan szankció, amelyben a fiatalkorú pártfogó felügyelet alatt áll. Ezért az ügyészség a vádemelés elhalasztás mellett dönt, hiszen a fiatalkorú érdekeit és a specializáció szempontját ez szolgálja leginkább. Abban az esetben azonban, ha a gyermekvédelem szignalizációs rendszere és effektív támogatása hatékonyan és eredményesen működne, elegendő lenne az egyszeri mediáció és a gyermekvédelem felügyeleti funkciója (pl. védelembe vétel) a fiatalkorúval szemben. Ehelyett a büntetőeljárás – a pártfogó felügyeletre hagyatkozva – kvázi átvette a gyermekvédelem szerepét. 
Érdemesnek tartaná az OKRI a gyermekvédelem fejlesztésének olyan megoldási formáira koncentrálni, mint amelyet a következő  finn projekt mutat. Az „Icehearts” című projekt egy 6 lépcsős, 12 éven átívelő, veszélyeztetett fiatalokat támogató – módszereit és hatékonyságát tekintve is – komplex program. „Az Icehearts projekt 1996 óta működik Finnországban, és 174 fiatal sorsának alakulását kísérte végig 5-6 éves kortól egészen 18 éves korig, a középiskola befejezéséig. A korai beavatkozás (early intervention) módszerét használó projekt azokat az óvodás gyermekeket támogatja, akik halmozottan hátrányos helyzetűek (anyagi veszélyeztetettség, egyszülős család, esetleges bevándorlói háttér) és pszichológiai problémákkal (hiperaktivitás, magatartás-zavarok) is küzdenek. A projekt kulcsa a mentor, aki – gyakorlatilag – a támogatott egész gyermekkorát figyelemmel kíséri, és folyamatosan támogató, segítő szerepet tölt be életében. Említést érdemel, hogy a kiválasztott gyermekek csak szülői hozzájárulással válhatnak a program részeseivé. A mentor működése területi alapú: az önkormányzat szociális és oktatási-nevelési kompetenciájú munkatársai által azonosított, a problémás gyermekek nagy számával jellemezhető földrajzi területen látják el feladatukat. Egy mentor legfeljebb egy 20 fős vegyes csoport mentorálásáért felelős: a csoportba maximum 10, az óvodai munkatársak által problémásként azonosított gyermek kerülhet be, és az, további 10 kevésbé problémás gyermekkel egészülhet ki, utóbbiak az előbbiek számára pozitív példaként hivatottak szolgálni. Ez a csoport az alapja a 12 éves mentori támogatásnak. A mentor feladata az első év folyamán arra korlátozódik, hogy heti egy-két alkalommal találkozzon a gyermekkel, illetve szüleivel a bizalmi kapcsolat, a valódi elkötelezettség és együttműködés kialakítása céljából. A második lépcsőben a mentor az iskolai beilleszkedésben segíti a gyermeket a tanulás támogatásával, valamint hasznos és felügyelt szabadidős programok megszervezésével a csoport keretében. A további 2-3 év az első év rutinjának megfelelően folytatódik azzal a különbséggel, hogy a strukturált délutáni programokról fokozatosan és tudatosan áttevődik a hangsúly a gyermek számára megfelelő csapatsport kiválasztására, amely legtöbbször futballt vagy jéghokit jelent. A mentor a sportprogramok lebonyolításán kívül folyamatosan tartja a kapcsolatot a gyermek szüleivel, és olyan kiscsoportos oktatási programokat szervez, amelyek a tanulási nehézségek fejlesztése mellett a szociális készségek javítását is célozzák. 11 és 13 éves kor között megkezdődik a tanuló felkészítése a következő oktatási szintre, vagyis a középiskolába való bekerülésre, amelynek keretében a mentor felveszi a kapcsolatot a leendő iskola személyi állományával, hogy felmérje, hogy minden támogatási lehetőség adott lesz-e a fiatal számára, ha megkezdi középiskolai tanulmányait. A 13-15 éves korosztályban folytatódnak az alapprogramok, kiegészülve a tinédzsereket érintő kérdések elemzésével: a drog- és alkohol-prevencióval, valamint a szexuális felvilágosítással és neveléssel. A befejező fázisban – a mentorált 16. és 18. életéve között – a munkára vagy az esetleges továbbtanulásra való felkészítés zajlik, amelyben hangsúlyos szerepet kap az egyéni készségek és adottságok személyre szabott elemzése, illetve annak tudatosítása is, hogy a projekt keretében megismert barátok és segítők támogatására a gyermek a későbbiekben is számíthat, még ha nem is szervezett formában. Ebben a szakaszban intenzív együttműködés van a mentor és a szülők, a felsőoktatási intézmények, a munkaügyi központok és szociális intézmények között a fiatal komplex támogatása céljából.” Ez a beavatkozási rendszer tökéletesen szolgálja a bűnmegelőzési szempontokat, oly módon, hogy nem „várja be”, hogy a gyermek már 14 éves kora alatt elkövetővé váljon. 
A pártfogó felügyelet nevezhető a fiatalkorúak eljárásaiban a büntetőeljárás tengelyének. Abban az esetben, ha a pártfogó felügyelet hatékonyan működik, ez az intézmény képes tartalommal megtölteni az eljárást, és a specializációs törekvéseket valóban érvényesíteni. Míg a közvetítői eljárás folyamán az állam lemond a büntetőhatalmáról, és – alkalmanként – „kénytelen” akár abba is beletörődni, hogy az eljárás színtiszta anyagi kompenzációvá váljon; a pártfogó felügyelet a vádemelés elhalasztása során és a próbára bocsátás tartama alatt is képes külön magatartási szabályok alkalmazásával egyéniesíteni az egyébként uniformizált szankciót. Optimális esetben a pártfogó pártfogol és felügyel, vagyis egyszerre látja el a fiatalkorú elkövetőknél kiemelt prioritást élvező felügyeletet és a pártfogolt segítését is.
A külön magatartási szabályok effektív biztosításához azonban hatékonyan működő társadalmi szervezetek szükségesek, amelynek keretében a magatartási szabályok végrehajtása biztosítható. A társadalmi szervezetek azonban – mint minden területen – forráshiányosak, és kevés a pályázat, amellyel a létfenntartásukhoz szükséges financiális feltételeket biztosítani tudnák. 
A pártfogó felügyelet speciális magatartási szabályai körében végzett kutatást az OKRI 2004-ben. A vizsgálati minta kiválasztása teljes körű volt, azaz teljes számban magába foglalta a 2003. július 1-je és 2004. december 31. között a pártfogó szolgálathoz érkezett olyan ügyeket, amelyekben az ügyészség vagy a bíróság a pártfogó felügyelet elrendelése mellett további speciális magatartási szabályt állapított meg. Az empirikus adatfelvétel két szakaszában megvizsgáltak 839 aktát, és 352 interjút készítettek pártfogás alatt álló személyekkel. A vizsgálati mintát életkori megoszlás szempontjából fiatalkori „túlsúly” jellemezte, mely sajátosság az alkalmazott magatartási szabályok jellegzetességeit is befolyásolja. Ha a minta életkori megoszlásait az ismertté vált bűnelkövetőkkel vetjük össze, kitűnik, hogy a jogalkalmazók a speciális magatartási szabályokat elsősorban a fiatalkorúakkal szemben alkalmazzák, ugyanakkor a fiatal felnőtt korosztály előfordulása a mintában igen hasonlatos az ilyen életkorú ismertté vált bűnelkövetők előfordulásához. 
A magatartási szabályokat három nagy kategóriába osztották:
(1) Az erkölcsi és a büntetőjogi szabályok megerősítése (13,1%), melyek elvárásokat fogalmaznak meg a pártfogolttal szemben. 
(2) Korlátozó magatartási szabályok (42,4%)
(3) Egészségügyi, szociális és a munkavégzéssel kapcsolatos szabályok (44,1%). 
A kutatás eredményei alapján úgy tűnik, hogy a speciális magatartási szabályok alapvetően más célt szolgálnak a fiatalkorúaknál, mint a felnőtt korúaknál. A speciális magatartási szabályok a fiatalkorúaknál jellemzően a segítő beavatkozás eszköztárába tartoznak, erre utal, hogy a vizsgált mintában a fiatalkorúak 95,4 %-a elsőbűntényes, mégis a speciális magatartási szabályok alkalmazása már az eljárás korai szakaszában (jellemzően a vádemelés elhalasztása keretében) alkalmazott pártfogó felügyeletnél a jellemző. A felnőtt korú személyek ¾-e volt elsőbűntényes és ¼-e bűnismétlő. Feltehetően ez a magyarázata annak is, hogy esetükben az eljárás későbbi szakaszában alkalmazott határozatokkal elrendelt pártfogó felügyeletnél is nagyobb gyakorisággal alkalmazott a bíróság speciális magatartási szabályt. Ezt támasztja alá, hogy a fiatalkorúaknál a speciális magatartási szabályok alkalmazására szinte kizárólag elsőbűntényeseknél kerül sor. A fiatalkorúaknál alkalmazott magatartási szabályok jellemzően a képzettség növelése, az oktatási hiányosságok pótlását szolgálja. Ilyen tartalmú magatartási szabályt rendeltek el a vizsgált 468 fiatalkorú pártfogoltak 37,2 %-ánál. Ezt követik a rendszerességre szoktatást célzó magatartási szabályok 14,5%-kal, illetve a mozgás-korlátozást jelentő szabályok 13,7%-kal.
A kutatás eredményei alapján megállapítható volt, hogy az alkalmazott speciális magatartási szabály tartama jellemzően nem tér el az alapul szolgáló pártfogó felügyelet tartamától. Ez a jellegzetesség – még a speciális magatartási szabályok tartalmi vizsgálata nélkül is – arra utal, hogy elenyésző számban alkalmaz a hatóság ún. programokon történő részvétellel kapcsolatos magatartási szabályt. A speciális magatartási szabályok alkalmazásának és a pártfogó felügyelet tartamának egybeesése jelzi azt is, hogy a pártfogó felügyelet végrehajtási gyakorlatában – de a speciális magatartási szabályt elrendelő jogalkalmazó gondolataiban is – a speciális magatartási szabály végrehajtása csak ún. egyéni esetkezelés körében lehetséges. Ezzel szemben számos olyan probléma van, amelyet ún. csoportfoglalkozás keretében célszerű kezelni, nem is beszélve azokról az önsegítő csoportokról, amelyek szervezése hatékonyan segíthetné az azonos problémával küzdő pártfogoltak visszailleszkedését és a további bűncselekmények elkövetésétől történő visszatartását. A kutatás adatai megerősítették, hogy szükség lenne a pártfogó felügyelők munkaformái között az ún. csoportos problémakezelés eszközeinek meghonosítására.
Az aktavizsgálat során inkább arra voltak kíváncsiak, hogy mi történik a szabályszegésnél, hogyan kezeli a pártfogó ezt a helyzetet. A fiatalkorúak esetében a szabályszegések több mint felét nem követi reakció, s ha mégis, ezek jelentős hányadában a pártfogó a saját hatáskörében tartja a magatartási szabály megszegésének kezelését. Mindössze 9,9%-ban indul formális eljárás a szabályszegés következtében, részben a pártfogó kezdeményezésére, részben más hatósági eljárás megindulása következtében. Más szavakkal ez azt jelenti, hogy a fiatalkorúaknál a bekövetkezett szabályszegések 90%-a informális, vagy fél-formális következményekkel jár. 
A kutatók kezdeti álláspontja az volt, hogy a speciális magatartási szabályok köre az a terület, ahol „virágozzék száz virág”, alakítsa ki a gyakorlat a bűncselekményhez, az elkövetőhöz és a helyhez illeszkedő magatartási szabályokat. A gyakorlat elemzése alapján úgy érezték, hogy szükség lenne valamilyen iránymutatásra a felsőbb bíróságok, illetve a felsőbb ügyészségek részéről, amellyel orientálni tudják a speciális magatartási szabályok alkalmazását. Ezért lenne szükség a pártfogók és az ügyészség, illetve bíróság szorosabb együttműködésére, adott esetben konkrét esettanulmányok közös értékelésével, hogy megfelelően konkrét, alkalmazható és ellenőrizhető magatartási szabályokkal terheljék a pártfogoltat.
Vádemelés elhalasztására
– 2009. évben 	1110 ügyben 	1703,
– 2010. évben 	1309 ügyben 	2098,
– 2011. évben 	1331 ügyben 	2046 
fiatalkorú terhelttel szemben került sor. A pártfogó felügyelet szabályainak megszegése miatt a feltételes szabadság megszüntetésével kapcsolatban a Legfőbb Ügyészség nem rendelkezik statisztikai adatokkal.
A pártfogó felügyelet hatékonyságával kapcsolatban feltett kérdésre az OKRI a Fővárosi Főügyészség, valamint a megyei főügyészségek által készített összefoglalókat is megküldte, melyek túlnyomó többségükben a pártfogó felügyelők munkájának hatékonyságát emelték ki.

Fővárosi Főügyészség
Budapest területén az elmúlt években fiatalkorúval szemben alkalmazott vádemelés elhalasztása esetén a pártfogó felügyelet szabályainak megszegése miatt nem került sor vádemelésre. Ugyanezen okból az ügyész a próbára bocsátás megszüntetése, illetve a felfüggesztett szabadságvesztés utólagos elrendelése iránti különleges eljárás lefolytatására évente csupán néhány ügyben tett indítványt, míg a pártfogó felügyelet szabályainak súlyos megszegése miatt a javítóintézetből történt ideiglenes elbocsátás megszüntetése iránt több éve nem indult eljárás.
A pártfogó felügyelők hatékony segítséget nyújtanak a fiatalkorú terheltek szociális helyzetének javítása, iskolai tanulmányaik folytatása és a munkába állásuk elősegítése érdekében. Több programot indítottak a pártfogó felügyelet alatt álló fiatalkorúak számára, többek között az agresszió kezelésére és közösségi munkavégzésre. E programokon a terheltek részvételét a külön magatartási szabályok előírásával biztosítja az ügyészség.
Borsod–Abaúj–Zemplén Megyei Főügyészség
Évente csekély számban kerül sor fiatalkorú terhelttel szemben a próbára bocsátás megszüntetése és a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtásának elrendelése iránti különleges eljárás kezdeményezésére a pártfogó felügyelet szabályainak súlyos megszegése miatt. Elenyésző a javítóintézetből történt ideiglenes elbocsátás megszüntetésére tett indítványok száma is. A különleges eljárás lefolytatásának szükségessége részben arra volt visszavezethető, hogy a terhelt kivonta magát a pártfogó felügyelet alól, nem mutatott hajlandóságot a pártfogó felügyelővel való együttműködésre és a magatartási szabályok betartására. A fiatalkorú terheltek törvényes képviselői lakcím-bejelentési kötelezettségüknek gyakorta nem tesznek eleget, amely ugyancsak jelentősen hátráltatja a pártfogó felügyelők munkáját. Sok esetben sem az ügyészség, sem a bíróság nincs abban a helyzetben, hogy előzetesen tájékozódjék a megszabott magatartási szabály adott lakókörnyezetben történő végrehajthatóságáról.

Hajdú–Bihar Megyei Főügyészség
A kirendelt pártfogó felügyelő és a fiatalkorú terhelt, sőt annak családja között a kapcsolatfelvétel már a vádemelés elhalasztását megelőzően megtörténik. A pártfogó figyelemmel kíséri a fiatalkorú magatartását, gyakorta segítséget nyújt a tanulás, továbbtanulás, munkavégzés során felmerült problémák megoldásához, mintegy „szülői felügyeletet ellátó” szerepe folytán rendkívül hatékony tevékenységet fejt ki.
A Debreceni Törvényszék büntetés–végrehajtási bírája évek óta következetes gyakorlatot folytat a javítóintézetből ideiglenesen elbocsátott fiatalkorúak esetében a külön magatartási szabályok előírásában
2011. évben a javítóintézetből 37 fiatalkorú terheltet bocsátottak el ideiglenesen. Az ügyész a pártfogó felügyelői szolgálat jelzése nyomán két fiatalkorú terhelttel szemben indítványozta az ideiglenes elbocsátás megszüntetését a bíróság előtt, mert a terheltek az oktatási intézményben huzamosabb ideig igazolatlanul elmulasztották a tanórákat.

Jász–Nagykun–Szolnok Megyei Főügyészség
A pártfogolás minden fiatalkorú terhelt esetében egyénre szabott, a pártfogó és a terhelt között kialakult közvetlen és jó kapcsolaton alapul, a pártfogók gyakran segítséget nyújtanak az iskola kiválasztásában, a munkához jutásban. Csekély az azon fiatalkorú terheltek száma, akikkel szemben a pártfogó felügyelet magatartási szabályainak megszegése miatt vádemelésre lett volna szükség. A pártfogók a bírósági szakban is hatékonyan működnek. A fiatalkorúak ügyeiben eljáró bírák igénylik, hogy a pártfogó felügyelők tájékoztassák a fiatalkorú vádlott magatartásáról, a pártfogók a tárgyaláson sokszor értesítés nélkül is megjelennek, hogy nyomon kísérjék a pártfogolt ügyeit.

Bács–Kiskun Megyei Főügyészség
A megyében 2011. évben 5 ügyben került sor fiatalkorú terhelttel szemben vádemelésre a vádemelés elhalasztásának eredménytelensége, a pártfogó felügyelet magatartási szabályainak súlyos megszegése miatt. A bíróság által alkalmazott próbára bocsátásra ugyanezen okból 8 ügyben tett indítványt az ügyész annak megszüntetésére és büntetés kiszabására. 4 fiatalkorú terhelttel szemben rendelték el a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtását, 1 esetben a külön magatartási szabály megszegése, 3 esetben pedig amiatt, mert a fiatalkorú a pártfogóval a kapcsolatot nem tartotta.

Csongrád Megyei Főügyészség
Az ügyészség és a pártfogó felügyelői szolgálat munkakapcsolatát évek óta szoros együttműködés jellemzi. A nyomozás során olyan egyedi környezettanulmányok készülnek, amelyek az eljárások érdemi befejezését minden esetben döntően befolyásolják. Ennek köszönhetően 2011-ben a korábbi évhez képest 25%-al nőtt a fiatalkorú elkövetőkkel szemben alkalmazott vádemelés elhalasztások száma, de az együttműködés eredményessége az időszerűség javulásában is megfigyelhető. Mindezeken túl a pártfogó felügyelői szolgálat 2011. évben a fiatalkorú terheltek ügyeiben nemcsak egyéni, hanem csoportfoglalkozásokat is szervezett, 2012-ben pedig bekapcsolódott az előzetes letartóztatásban lévő fiatalkorúak személyiségfejlesztő foglalkozásainak és iskolai oktatásának a megszervezésébe is.

Somogy Megyei Főügyészség
Somogy megyében 2011. évben 229 fiatalkorú elkövető került intézkedés vagy büntetés nyomán pártfogó felügyelet alá. Újabb bűncselekmény elkövetése miatt 32 ügyben, a pártfogó felügyelet magatartási szabályainak megszegése miatt 9 ügyben vált indokolttá a pártfogó felügyelet megszüntetése. A pártfogó felügyelők 10 vádemelés elhalasztásával érintett ügyben tettek javaslatot a magatartási szabályok megszegése miatt súlyosabb intézkedés alkalmazására. Ezek alapján az ügyész 6 ügyben vádat emelt, 1 ügyben az előírt külön magatartási szabályokat módosította, 3 esetben pedig a pártfogói javaslatot nem tartotta megalapozottnak. A bíróság az ügyészi indítvánnyal egyezően 1 esetben rendelte el fiatalkorú terhelttel szemben az általános magatartási szabályok megszegése miatt a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtását, mivel a terhelt kivonta magát a pártfogó felügyelet alól.

Heves Megyei Főügyészség
Heves megyében 2011. évben a pártfogó felügyelet alatt álló fiatalkorúak összesen megközelítőleg 7%-a esetében volt eredménytelen az intézkedés. Összesen 773 fiatalkorú állt pártfogó felügyelet alatt. A magatartási szabályok megszegése miatt 24 terhelttel, újabb bűncselekmény elkövetése miatt 6 terhelttel szemben emeltek vádat. A próbára bocsátottak közül 17 fiatalkorúval szemben újabb bűncselekmény elkövetése, 1 esetben a magatartási szabályok súlyos megszegése miatt bizonyult eredménytelennek a pártfogó felügyelet, mely számadatok a próbára bocsátással érintett fiatalkorú elkövetők mintegy 6,1 %-át jelenti. A felfüggesztett szabadságvesztésre ítéltek közül 5, a feltételes szabadságra bocsátottak közül pedig 1 fiatalkorú ellen rendelték el a szabadságvesztés, illetve a hátralévő részének végrehajtását, mindegyik esetben újabb bűncselekmény elkövetése miatt.

Fejér Megyei Főügyészség
Az ügyészi szakban a fiatalkorú elkövetőkkel szemben vádhalasztással zárult ügyek mintegy háromnegyedében az intézkedés tartama általában eredményesen eltelik, és az eljárást megszüntetik. Az intézkedés végrehajtása során a pártfogó felügyelők jogszabályi kötelezettségeiken túlmenően is igyekeznek a fiatalkorú terheltek helyes irányú fejlődését elősegíteni. A kábítószerrel visszaélés vétsége miatt alkalmazott vádhalasztások esetén – külön magatartási szabályok előírása mellett – gyakorta veszik fel a kapcsolatot a megelőző-felvilágosító szolgáltatást nyújtó intézménnyel és kísérik figyelemmel a vállalt kötelezettség teljesítését.

Baranya Megyei Főügyészség
2011. évben az ügyész 140 fiatalkorú elkövetővel szemben halasztotta el a vádemelést, utóbb 31 terhelt ellen vált szükségessé a határozat hatályon kívül helyezése és vád emelése: ebből 15 esetben azért, mert a fiatalkorú újabb bűncselekményt követett el, 3 ügyben pedig a magatartási szabályokat súlyosan megszegte, illetve kötelezettségét nem teljesítette.
Próbára bocsátás megszüntetése és büntetés kiszabása iránti különleges eljárás lefolytatását 4 ügyben indítványozta az ügyész a bíróságnál, mert a terhelt egyik esetben sem tett eleget kapcsolattartási kötelezettségének, ezért az intézkedés végrehajtása lehetetlenné vált. Ugyanezen okból rendelte el egy ügyben a bíróság a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtását.

Nógrád Megyei Főügyészség
A gyakorlatban a fiatalkorú terheltek döntően felfüggesztett szabadságvesztés és próbára bocsátás, illetve vádemelés elhalasztása miatt állnak pártfogó felügyelet alatt. A magatartási szabályok súlyos megszegése legtöbb esetben a pártfogoltat terhelő jelentkezési kötelezettség elmulasztását jelenti, emellett számolni kell a kortárs csoport domináns befolyásával is. A vádemelés elhalasztásának eredménytelensége nem, avagy nem kizárólag a pártfogó felügyelet hatástalanságára vezethető vissza.

Tolna Megyei Főügyészség
A 2009–2011 években a fiatalkorú terheltek és a vádemelés elhalasztásával érintett ügyek száma folyamatos növekedést mutatott. 2011-ben az ügyész 32 fiatalkorú terhelttel szemben halasztotta el a vádemelést.
A fiatalkorúak ügyészei a pártfogó felügyelőktől rendszeres tájékoztatást kapnak a pártfogás alakulásáról. A pártfogó és a pártfogolt közötti kapcsolattartás általában megfelelő, a szolgálat rendszeres ellenőrzésekkel és motivációs beszélgetések szervezésével hatékony segítséget nyújthat ahhoz, hogy a magatartási szabályok betartása a helyes irányú fejlődést valóban szolgálja. A három év alatt a pártfogó felügyelői szolgálat 5 esetben tett javaslatot az ügyésznek a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtása, 1 esetben pedig a javítóintézetből történt ideiglenes elbocsátás megszüntetésére a magatartási szabályok súlyos megszegése miatt. A bíróság 8 terhelttel szemben rendelte el a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtását, míg a próbára bocsátást kimondó rendelkezés hatályon kívül helyezésére, az intézkedés megszüntetésére és büntetés kiszabására 36 fiatalkorúval szemben került sor, a próbaidő tartama alatti újabb bűnelkövetés miatt.

Vas Megyei Főügyészség
A megye területén az elmúlt években nem volt arra példa, hogy fiatalkorú terhelt a pártfogó felügyelet szabályait megszegte volna. A pártfogó felügyelők messzemenőkig együttműködnek az ügyészséggel, az esetek zömében akár konkrét feladatokra, tevékenységekre utalással tesznek javaslatot - az ügyész által rendszerint el is fogadott - magatartási szabály megállapítására. A megyében a fiatalkorú terhelttel szemben a vádemelés elhalasztásával érintett ügyek tekintetében 2009-ben 27 ügyből 4 esetben, 2010-ben 41 ügyből 7 esetben, míg 2011-ben 24 ügyből 1 esetben került sor vádemelésre.

Győr–Moson–Sopron Megyei Főügyészség
A megyében az elmúlt öt évben a fiatalkorúval szemben alkalmazott vádemelés elhalasztása az érintett ügyek mintegy 83%-ában bizonyult eredményesnek, átlagban évente egy alkalommal tettek indítványt a pártfogó felügyelők az ügyésznek a magatartási szabályok súlyos megszegése miatt próbára bocsátás megszüntetése iránt. A próbára bocsátás, illetve a szabadságvesztés felfüggesztésének próbaideje alatt újabb bűncselekményt elkövető fiatalkorúak számaránya 23,3% volt.

Veszprém Megyei Főügyészség
Veszprém megyében a fiatalkorú bűnelkövetők pártfogó felügyeletét hat pártfogó felügyelő látja el. Egy pártfogó felügyelő 70–80 fiatalkorú pártfogó felügyeletét látja el egyidejűleg. A fiatalkorúak az általános és különös magatartási szabályokat betartják, a pártfogóval együttműködnek. A rendőrség által ellenőrzött magatartási szabályok tekintetében a rendőrség és a pártfogó felügyelők együttműködése megfelelő, a magatartási szabályok megszegésén való tettenérésről a rendőrség haladéktalanul értesíti a pártfogót.

Békés Megyei Főügyészség
2011. szeptember 1. napjáig – ameddig a megyei bíróság székhelyén lévő helyi ügyészség kizárólagos illetékességgel járt el a fiatalkorúak ügyeiben – a Gyulai Városi Ügyészségen pártfogó felügyelő nem kezdeményezte a próbára bocsátás megszüntetése és büntetés kiszabása iránti indítvány benyújtását a magatartási szabályok súlyos megszegése miatt. 2010 és 2011 években ezen okból 2 ízben rendelték el fiatalkorú terhelttel szemben a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtását, pártfogó felügyelői javaslata alapján. 2 ügyben, de ugyanazon fiatalkorú terhelttel szemben viszont – a pártfogó nem járt el kellő körültekintéssel a fiatalkorú körülményeinek tisztázása során – megalapozatlannak bizonyult a pártfogó felügyelő javaslata a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtásának az elrendelésére, a magatartási szabályok súlyos megszegése okából.

Pest Megyei Főügyészség
A megyei főügyészség tapasztalatai alapján a pártfogó felügyelet intézményének hatékonyságát nagymértékben befolyásolja, hogy a pártfogó milyen eredményességgel tudja szembesíteni a fiatalkorú elkövetőt az általa okozott sérelemmel, és fel tudja-e tárni a személyiségében, illetve a környezetében jelen lévő azon kockázatokat, amelyek enyhítésével, felszámolásával csökkenhet az újabb bűnelkövetés veszélye.
A pártfogók javaslata alapján külön magatartási szabályként írhatják elő a konfliktus megoldási problémák és az agresszióra való hajlam kezelésére a Budapesten működő Jóvá–Tett–Hely Közösségi Foglalkoztató foglalkozásainak látogatása. A csoportos foglalkozásokon heti rendszerességgel 8-10 hasonló korosztályú fiatal vesz részt, akik trénerek irányításával a mindennapi életben előforduló nehéz helyzetek, konfliktusok kezelését és a szociális készségek elsajátítását szituációs játékok keretében tanulják és gyakorolják.

Komárom–Esztergom Megyei Főügyészség
2011 évben 12 fiatalkorú terhelt ellen kellett vádat emelni a vádemelés elhalasztásának eredménytelensége okán, 16 fiatalkorú elkövető esetében pedig az eljárást megszüntették.
A megyében sem a pártfogó felügyelői szolgálat, sem a közhasznú szervezetek nem szerveznek olyan bűnmegelőzési, önismereti programokat, klubokat, konfliktuskezelő tréningeket vagy csoportfoglalkozásokat, amelyeken való részvételre a fiatalkorú elkövetők kötelezhetők lennének. A családsegítő szolgálatoknál az általában heti egy-két napon működő pszichológusok túlterheltségük okán nem rendelkeznek kapacitással a konfliktuskezelés, avagy az agresszió leküzdésének hatékony elősegítésére. Ennek nyomán az ügyész a vádemelés elhalasztásának idejére kötelező magatartási szabályt alig-alig tud előírni.
A fiatalkorúak eredményes nevelését szolgáló intézkedések közül a próbára bocsátás, annak szükségképpeni további időbeni elhúzódása miatt, és a javítóintézeti nevelés a speciális életkor betöltése folytán már nem alkalmazható. Ezzel szemben előtérbe kerül a szabadságelvonással nem járó büntetések (pénzbüntetés, közérdekű munka, felfüggesztett szabadságvesztés), végső soron a szabadságvesztés kiszabása. A hasonló tárgyi jellemzőkkel bíró cselekmények miatt alkalmazott joghátrányok tekintetében nagyfokú aránytalanság mutatkozhat a jelentős időmúlás mellett folytatott eljárásban elítélt terhelt javára.
A pártfogó felügyelet nyilvánvalóan akkor lehet a leghatékonyabb, ha végrehajtásának megkezdésére a bűncselekmény elkövetésének időpontjához képest a lehető legközelebbi időben kerül sor. Adott esetben, ha az elkövetés és a joghátrány alkalmazása között hosszú idő telik el, a pártfogó felügyelet indokolatlan terhet is jelenthet a már felnőtt korba lépett és rendezett életviszonyok között élő elkövető számára, míg a bűnismétlővé vált terheltek esetében az intézkedés ténylegesen súlytalannak és eleve céltalannak bizonyulhat.

3. 2. 2. KIMISZ

A KIMISZ válaszában kiemelte, hogy a modernkori pártfogó felügyelői tevékenység történeti gyökerei Európában, így Magyarországon is a rabsegélyezésben, rabgondozásban, utógondozásban keresendők. Az utógondozás jelentőségét a több évszázados hagyományokra építkező tapasztalat is emeli, de napjainkban súlya ezt meghaladóan, különösen megnövekedett. Egyrészt a különböző államokban rendkívüli erőfeszítéseket tesznek a közösség biztonságának javítása, a bűnmegelőzés fokozott érvényesülése érdekében, főként a bűnismétlők és a visszaesők számára működtetett intenzív utógondozói programokkal. A statisztikai adatok szerint az elkövetett bűncselekmények jelentős részéért ők a felelősek. Másrészt napjainkra általánossá vált az az elvárás, hogy a büntető igazságszolgáltatás működése minél takarékosabb legyen, ha lehetséges, ne haladja meg a bűncselekmény elkövetésével okozott kárt, csökkenjen például a szabadultakkal kapcsolatos tevékenységre fordított forrás is. Ennek a célnak az elérése érdekében szükséges, hogy az utógondozás megfelelő programok szervezésével hatékony (ami alatt a szükséges intenzitás is értendő) és célorientált legyen, más alrendszerek költségvetéséből a lehetőség szerint ne kelljen ilyen célok megvalósítására áldozni.
Az utógondozás számszerű adatait tekintve mindezek ellenére a legkisebb ügycsoport a KIMISZ-en belül, ami főként a Pártfogó Felügyelői Szolgálat (a továbbiakban: Szolgálat) szűk kapacitásának a következménye. Például a 2011. évben összesen ellátott 96 011 ügynek mindössze 3%-át tette ki az ebben az ügykörben keletkezett 2 451 ügy. Az utógondozási ügyek 2004. és 2011. évek közötti ügyforgalmi adatainak a változását az alábbi diagram szemlélteti:
  
Magyarországon az elítéltek és a szabadultak önkéntességén alapuló, kérelmükre biztosított utógondozói tevékenység ellátásáért a Szolgálat felel. Végrehajtása a Bv. tvr. elítéltek utógondozásáról, illetve a Szolgálat tevékenységéről, valamint ehhez kapcsolódóan az egyes igazságügyi miniszteri rendeletek módosításáról szóló 17/2003. (VI. 24.) IM rendelet (a továbbiakban: Pfr.) utógondozásra vonatkozó rendelkezései alapján történik. Az utógondozói tevékenységre vonatkozó módszertani útmutatásokat a Szolgálat „Ügymenetmodell” c. kiadványa tartalmazza.
Az utógondozás tartalmilag két szakaszból áll: 
A) A bv. intézetből való szabadulás előtt hat hónappal, a javítóintézetből való elbocsátás előtt két hónappal kezdődő börtönpártfogás, amely jobban értelmezhető lenne „előgondozás” néven nevesíteni a jogszabályokban. Az utógondozó támogatását – az előzetes letartóztatásba helyezettek kivételével – a bv. intézeten keresztül kérhetik a fogvatartottak. 
B) A szabadulástól/elbocsátástól számított egy éven belül is részesülhetnek utógondozói támogatásban a szabadultak.  
A szabadultakra vonatkozóan a Szolgálat direkt módon statisztikai adatokat nem gyűjt, figyelemmel arra, hogy ebbe a csoportba részben az utógondozottak, részben a pártfogoltak tartoznak az alábbiak szerint:
– bv. intézetből feltételesen szabadultak, akiknek a pártfogó felügyeletét a bíróság megállapította/elrendelte (a 2011. évben: 5 943 pártfogolt),
– javítóintézetből ideiglenesen elbocsátottak, akik minden esetben pártfogó felügyelet alatt állnak (a 2011. évben: 167 pártfogolt),
– a bv. intézetekből kitöltve szabadultak, vagy azok a feltételesen szabadítottak, akik nem állnak pártfogó felügyelet alatt (a 2011. évben: 121 utógondozott).

A 2003. július 1-jén megalakult Szolgálatot 2010. január 1-jétől két irányban átszervezte az igazságügyért felelős minisztérium: 
A) A pártfogó felügyelői ügycsoportok, így az utógondozás feladatait is ellátó pártfogó felügyelők a megyei/fővárosi kormányhivatalok igazságügyi szolgálataiba integrálódtak. 
B) A központi módszertani irányítás előbb a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium Igazságügyi Szolgálata elnevezésű, a korábbi Igazságügyi Hivatal jogutódjaként működő szervezetben, 2012. augusztus 16-tól a Közigazgatási és Igazságügyi Hivatal osztályaként működik.
Jelenleg 364 pártfogó felügyelő látja el a jogszabályban meghatározott, hat ügycsoport szerinti pártfogó felügyelői feladatokat, ebből 168 fiatalkorú, 196 felnőtt korú ügyében járnak el. A központi szinten jelentkező módszertani feladatok ellátását 1 fő osztályvezető és 7 fő referens végzi, amely utóbbiból 5 státusz nincs betöltve. 
A Szolgálat hat ügycsoportra kiterjedő, teljes ügyforgalma évek óta emelkedik, amelyet az alábbi diagram illusztrál:

A szervezeti átalakulást követő első teljes év, 2004 és 2011. évek között tendenciaszerűen, összesen 44,6%-kal nőtt az ügyek száma. A növekedés 2004-2005 között kiugróan magas (10,5%-os volt), majd a 2006-2009. évek között egyenletesen emelkedett (1,1% és 5.9% között változott). A 2010-2011. évek között az ügyszámok emelkedése ismét kiugróvá vált (7,8-7,9%). 
Az alábbi diagram azt szemlélteti, hogy a fenti növekedésben az egyes ügycsoportok eltérő mértékben reprezentáltak. Látható, hogy az „Utógondozás” ügycsoportban keletkezett ügyek száma alacsony és évről évre csökkenő tendenciát mutat.   

Az ügyszámok növekedése 2012-ben is folytatódik. 2011. év első félévéhez képest 2012. év első félévében 5 182 üggyel több érkezett a megyei/fővárosi kormányhivatalok igazságügyi szolgálataihoz (a továbbiakban: igazságügyi szolgálat), mint az elmúlt év ugyanezen időszakában, ami 7,4%-os növekedést jelent. Így már most bizonyosra tehető, hogy 2012. évben a Szolgálat teljes ügyforgalma meg fogja haladni a 100 ezret.
Mindezeket a változásokat a pártfogó felügyelői létszámadatok nem követték. A szervezeti integrációt megelőzően (2010. december 31-én) összesen 392 pártfogó felügyelő látta el a feladatokat, számuk 2011. december 31-re 356-ra csökkent, majd 2012. április 30-ra némileg (2,2%-kal) növekedett, azonban ez nem enyhíti a leterheltséggel járó nehézségeket. A létszámadatokat és változásukat az alábbi táblázat mutatja be : 

	Összesen	Fk.	Fn.	Leterheltség	Fk. Fn. bontásban	
2010. 12. 31.	392 fő	185 fő	207 fő	106 ügy/pf
(41.533 ügy)	Fk.: 61 ügy/pf
(11.247 ügy)
Fn.: 146/ügy/pf 
(30.286 ügy)	
2011. 12. 31.	356 fő	162 fő	194 fő	137,2 ügy/pf
(48.841 ügy)	Fk.: 76,3 ügy/pf
(12.357 ügy)
Fn.: 188/ügy/pf
(36.484 ügy)	
2012. 04. 30.	364 fő
+2,2%	168 fő
+3,7%	196 fő
+1%	137,3 ügy/pf
(49.995 ügy)	Fk.: 72,3 ügy/pf
(12.153 ügy, -1,6%
Fn.: 193 ügy/pf.
(37.842 ügy, +3,7%	

Jelenleg 364 pártfogó felügyelő látja el a Szolgálat hatáskörébe utalt feladatokat. (A 2003-ban megreformált Szolgálat működésére vonatkozó koncepció 2009-re 900 fős pártfogói szervezetet irányzott elő, de érdemi létszámbővítésre 2006 óta nem került sor.) Ez a létszám kifejezetten alacsony. Figyelemmel az utóbbi évek bemutatott ügyszámbéli változásaira, és az ország gazdasági teherbíróképességére, legalább 10%-os létszámnövekedés lenne indokolt, főként azért is, mert eközben új hatáskörök gazdagították a Szolgálat tevékenységét (pl. a közvetítői eljárás bevezetése) és az eljárási sztenderdek, módszertani útmutartók is igényesebbé váltak.
2011-ben a Szolgálat 356 pártfogó felügyelője összesen 6 231 szabadulttal foglalkozott, ami azt jelenti, hogy egy pártfogó felügyelőhöz átlagosan és évente 17 szabadult tartozott. Az átlagérték számítása mindig torzít, de ez erre az esetre különösen igaz, hiszen a szabadultak jelentős része felnőtt korú (5 726 fő, 92%). Egy, felnőtt korúak ügyeit ellátó pártfogó felügyelőhöz tehát 29, egy, fiatalkorúak ügyeit ellátó pártfogó felügyelőhöz 3 szabadult tartozik. Természetesen figyelembe kell venni, hogy a szabadultak mellett a pártfogó felügyelőnek a többi ügycsoportban keletkezett ügyeket is el kell látnia. Tovább torzítja az átlagolt számokat, hogy pl. a megyék bűnkibocsátó jellege és a bv. intézetek elhelyezkedése sem egyenletes.
A szabadultak száma az elmúlt három év alapján összességében nő, amely a kötelező elrendelések (1-2. sor) gyarapodásával függ össze. Ezzel szemben a szabadultak által önkéntesen igénybe vett utógondozások száma csökken (3. sor).

2009.	2010.	2011.	
1. feltételes	fn	4 545	1. feltételes	fn	5 181	1. feltételes	fn	5 608	
	fk	256		fk	299		fk	335	
2. ideiglenes	fk	171	2. ideiglenes		182	2. ideiglenes		167	
3. utógondozott	fn	237	3. utógondozott		192	3. utógondozott		118	
	fk	10			6			3	
Összesen:		5 219			5 860			6 231	

Az Ügymenetmodellben szereplő szakmai szabályok szerint a pártfogoltakkal (a szabadulók több mint 92%-a ilyen státuszú, csak 8% az önkéntes, utógondozott) való kapcsolattartás gyakoriságát sok szempont határozza meg, ilyen például:
– az elrendelő erre vonatkozó külön magatartási szabálya,
– az elkövetett bűncselekmény jellege, veszélyessége, 
– a bűnismétlés szempontjából kockázati tényezőt jelentő körülmények és azok intenzitása, stb. 
Mindezen szempontok szerint határozza meg a pártfogó felügyelő a kapcsolattartás módját, ütemezését. Például egy felnőtt korú, minden problémától mentes, kiegyensúlyozott életvezetésű, első bűntényes, kisebb normaszegést elkövető, tehát alacsony kockázatú szabadult esetében megengedhető a háromhavonkénti kapcsolattartás, egy krízis helyzetben lévő, rendezetlen életvitelű, instabil fiatalkorú esetében napi gyakoriságú is lehet. Általánosnak a havonkénti ellenőrzés, támogatás és kontroll biztosítása tekinthető. A találkozás időtartama is összefügg a leírt klasszifikációs szempontokkal, és a szabaduló életviszonyainak, viselkedésének a jellegével. Nyilván a kapcsolattartás gyakorisága, a probléma és a beavatkozás határozza meg a ráfordított időt, amely negyed órától, akár egy teljes napi munkaidőre is kiterjedhet (például a lakhatás, a munkába állás, a családi viszonyok és az egészségügyi állapot egyszerre jelent problémát, amely szélsőséges esetben olyan mérvű lehet, hogy a veszélyes állapotban lévő pártfogolt azonnali elhelyezése, szoros kontroll alá vonása válik szükségessé). A kapcsolattartás átlagos időtartamának fél óra tekinthető. 
Ha az ügyész (vagy kisebb részben a bíróság) pártfogó felügyelői véleményt kér, azt általában teljes mértékben figyelembe veszi. Ilyenre elsősorban a vádemelés elhalasztását megelőzően, egyébként rendkívül ritkán kerül sor a szakértői vélemény beszerzésére, különösen a szabadulók esetében. Az egyes évek során készült pártfogó felügyelői vélemények – elrendelők szerinti – megoszlását az alábbi diagram mutatja be:
  
A szabadulók ügyeiben döntést hozó bv. bírók alacsony aktivitása a külön magatartási szabályok előírása terén annál is inkább érthetetlen, mert pl. a büntetőügyekben hozott határozatok végrehajtása során a bíróságokra és egyéb szervekre háruló feladatokról szóló 9/2002. (IV. 9.) IM rendelet (a továbbiakban: Bhr.) szerint: „A bv. bíró feladatai a pártfogó felügyelet végrehajtása kapcsán” című 123. § (2) bekezdése kimondja, hogy „Fiatalkorú esetében magatartási szabályok előírása csak akkor mellőzhető, ha a fiatalkorú személyiségére és környezetére vonatkozó adatok szerint ez feleslegesnek mutatkozik. A külön magatartási szabályokra a bv. intézet és az intézeti tanács az előterjesztésben, illetve a pártfogó felügyelő tehet javaslatot.”
Az alacsony esetszám miatt ritkán kerül sor javaslattételre a külön magatartási szabályok megváltoztatása érdekében, ha mégis, a bv. bíró a 30 napos határidőt jellemzően tartja a Bhr. 126. §-a szerinti eljárásban: 
„126. § (1) Ha az ügyész, a pártfogó felügyelő vagy a rendőrség javaslatot tesz a bíróság határozatában előírt magatartási szabályok megváltoztatására, illetőleg azt a pártfogolt kéri, a bv. bíró harminc napon belül határoz. A meghallgatás időpontjáról értesíti az ügyészt és a pártfogó felügyelőt. A pártfogoltat idézi vagy értesíti, a fiatalkorú pártfogoltat és pártfogó felügyelőjét, valamint a meghallgatni kívánt más személyeket megidézi.
(2) Ha a bv. bíró a bíróság határozatában előírt magatartási szabályokat megváltoztatja, a határozatát az első fokon eljárt bíróságnak megküldi.
(3) A bv. bíró a határozatát a meghallgatáson jelenlevők előtt kihirdeti és indokolja. A határozat egy kiadmányát a pártfogoltnak, a pártfogó felügyelőnek és az érdekelt szerveknek megküldi.
(4) Ha a bíróság a Be. 572. §-a szerinti eljárásban a büntetés végrehajtását nem rendeli el, de a magatartási szabályokat módosítja [Bv. tvr. 101. § (3) bekezdés], határozatának jogerős és végrehajthatósági záradékkal ellátott kiadmányát annak a pártfogó felügyelői szolgálatnak küldi meg, amely a pártfogó felügyelet végrehajtja.”
A jelenleg folyamatban lévő, szabadultakat érintő ügyekben az alábbi külön magatartási szabályok előírására került sor:

Szabály	Feltételesen szabadított	Ideiglenesen elbocsátott	
Álláskeresőként való regisztráció	5	-	
Bejelentkezés közmunkára	1	-	
Csoportos foglalkozáson való részvétel	2	1	
Gyógykezelés igénybevétele	7	-	
Jelentkezési kötelezettség	8	-	
Kapcsolattartás tilalma	-	2	
Közösségi jóvátétel	1	-	
Nyilvános hely látogatásának a tilalma	-	7	
Pszichológiai tanácsadáson való részvétel	4	3	
Szeszes ital fogyasztásának a tilalma	5	6	
Tanulmányok folytatására való kötelezés	2	9	
Tartási kötelezettség teljesítése	1	-	
Összesen	36	28	

A hatályos szabályok felváltva használják a pártfogó felügyelet szabályai megszegésének és súlyos megszegésének a fogalmát anélkül, hogy definiálva lenne: mi tekinthető annak, a mulasztás mértéke és a következmény arányban állna-e. Ezért a Szolgálat Ügymenetmodellje részletes iránymutatást tartalmaz a definícióra. Súlyosnak tekintik a szabályszegést, ha ismételt kioktatás és figyelmeztetés után, visszatérően következett be, a mulasztást kirívó hanyagság, szándékosság, gondatlanság stb. jellemzi. Az egyszeri, kisebb súlyú mulasztásokra a pártfogó felügyelő a saját eszközeivel reagál (pl. szóban/jegyzőkönyvben figyelmeztet, fokozza a kontrollt, egyéb rendelkezéseket hoz stb.). A Szolgálat értelmezését az ügyészek és a bíróságok általában nem kifogásolják, bár éppen a javítóintézetből való ideiglenes elbocsátás esetén a jogszabály szó szerinti értelmezése szerint a pártfogó felügyelőnek semmilyen mérlegelési jogköre nincs, a legkisebb mérvű szabályszegés (pl. a jelentkezési kötelezettség egyszeri elmulasztása) esetén is javaslatot kellene tennie. Ezt a Szolgálat méltánytalannak tartja, különösen arra figyelemmel, hogy a súlyosabb kihatású feltételes szabadságra bocsátás esetében a pártfogó felügyelő megkülönböztetheti az enyhe és súlyos fokozatot. 
A bűntetett előéletűek foglalkoztatását tekintve - a KIMISZ szerint - a foglalkoztatási problémákat csak kismértékben generálják a büntetett előélettel összefüggő joghátrányok. A szabadulók jelentős része alacsony, vagy nem piacképes iskolai végzettségű, megfelelő munkatapasztalattal nem rendelkező, szociális skilljeit tekintve hátránnyal rendelkező ember. A jelenlegi munkaerőpiac nem kínál számukra álláslehetőséget, ahogy a hasonló státuszú, de nem büntetett előéletűeknek sem.
Pusztán az a tény, hogy büntetett előéletű a jelentkező, nem lenne kizáró körülmény, például egy építőiparban jelentkező állásajánlat betöltésénél, a szorgalom és a tudás hiánya azonban teljes mértékben kizáró ok.
Más a helyzete a magasabb iskolai végzettségű, de esetleg foglalkozásának a gyakorlásától eltiltott szabadultnak. Mindenekelőtt enyhíti a problémát, hogy az ő jelentkezésük nem tömeges, és munkába állításukat egy tipikusan magyar jelenség is elősegíti, sajnos a kedvezőtlenebb helyzetű csoport rovására. Ennek az a lényege, hogy az általános iskolai képzés színvonala mára olyan alacsony szintű lett, hogy a munkaadók felülképzett munkaerőt keresnek, sokszor akkor is érettségizett munkavállalót alkalmaznak, ha elvileg az alapképzés megszerzése is elegendő lenne az állás betöltéséhez.
A pártfogó felügyelő személyesen kutatja fel a szállás biztosítását is felvállaló munkáltatókat, ezekkel pártfogoltjai érdekében kapcsolatot tart és eseti szinten egyezteti vele az igényeket. A szabadulók beilleszkedését szervezetten támogató munkáltatók száma nagyon alacsony, az igények kielégítésében néhány eseti megoldást tudnak nyújtani, amit a pártfogó felügyelők munkáját nagymértékben támogatja. 
A Szolgálat számára jogszabály (Pfr.) lehetővé teszi, hogy a súlyos krízishelyzetben lévő utógondozottnak és pártfogoltnak segélyt biztosítson, ennek pénzügyi fedezetét a kormányhivatalok költségvetésének kellene tartalmaznia. Mértékére a KIMISZ tesz évente javaslatot. Azonban a kormányhivatalok költségvetése olyan szűkre szabott, hogy néhány kivételtől eltekintve már nem tudnak segélyezésre forrást biztosítani. Ahol erre még van lehetőség, ott sem lehet érdemi támogatásról beszélni, hiszen évente, két részletben, legfeljebb 7 ezer forintot kaphat egy kérelmező. Ez arra alkalmas, hogy például hazajuthasson, vagy az életét fenyegető krízishelyzetből megmeneküljön.
A pártfogó felügyelő tevékenysége révén válik a szabadságvesztés kiváltására alkalmas alternatív szankció közösségi jellegűvé, tehát működésük szerves része a kisközösség valamennyi szereplője részéről az aktivitás felkeltése. Ennek formája lehet az együttműködési megállapodás keretében végzett tevékenység, de az utóbbi évek tapasztalata egyre inkább a Családi Döntéshozó Csoportkonferenciák (CsDCs) megszervezése irányába mozdította el az érdeklődést.  
A CsDCs egy alternatív, resztoratív szemléletű konferenciamodell, ami főként a fiatalok és fiatal felnőttek konfliktusainak a rendezését, valamint kritikus élethelyzeteiben, minden érdekelt fél számára elfogadható, vállalható és végrehajtható döntés elősegítését tűzi ki célul. A CsDCs külső, a megbeszélést moderáló semleges személy (facilitátor) irányításával zajló megbeszélés, amely biztonságos körülmények között lehetőséget nyújt az ügyfél, a családja és az általuk megnevezett támogatók számára az együttes problémafeltárásra, megoldási alternatívák keresésére, az addig nem ismert erőforrások aktivizálására.
A Szolgálat megalakulása óta kiemelt feladatának tekinti a pártfogás legmodernebb eszközeinek, innovációinak a bevezetését, amelyek sorában a legfontosabbak az egyéni esetkezelést kiegészítő csoportos foglalkozások, és resztoratív technikák, valamint az azoknak koncentráltan helyszínt biztosító közösségi foglalkoztatók. 2003. július 1-je óta elérték, hogy valamennyi megyében és a fővárosban sikerült pártfogó felügyelőket kiképezni csoportos és resztoratív technikák alkalmazására (pl. CsDCs, ART agressziókezelő tréning). Saját fejlesztésben sikerült létrehozni egy kifejezetten pártfogói területre specializálódott szociális készségfejlesztő tréninget. Így valamennyi megyében és a fővárosban van elvi lehetőség arra, hogy legalább évente kétszer csoportot tudjanak indítani a külön magatartási szabályok és a pártfogó felügyelői rendelkezések teljesítése érdekében.
Ennél sokkal nehezebb a közösségi foglalkoztatók hálózatának a létrehozása, figyelemmel a magas költségekre. Források hiányában mindössze két intézmény működik, mindkettő pályázati forrásból valósult meg. (Jóvá-Tett-Hely Közösségi Foglalkoztató, Budapest 1994. OBmB makro pályázat, Zöld Pont Közösségi Foglalkoztató, 2010. TÁMOP 5.6.2. kiemelt projekt). 
A Jóvá-Tett-Hely Közösségi Foglalkoztató lehetőségei az elmúlt években beszűkültek, de a Zöld Pont működése felívelő szakaszában van.
A közösségi foglalkoztató egy olyan pártfogó felügyelői háttérintézmény, amely az ügyészség/bíróság/bv. bíró határozata alapján pártfogó felügyelet alá helyezett ügyfelek szociális készségeinek fejlesztését, társadalmi reintegrációját segíti elő az alábbiakkal:
– személyre szabható külön magatartási szabályok ajánlásával és végrehajtásával (csoportfoglalkozások/tréningek, egyéni – pl. pszichológiai – tanácsadások/ közösségi jóvátételi programokkal,
– önkéntesen igénybe vehető támogató szolgáltatásokkal (hivatalos ügyek intézésében való közreműködés, munkaerő-piaci érvényesülés elősegítése, képzési információk, tanulássegítés stb.)
– strukturált szabadidő eltöltésére irányuló preventív programokkal, védett környezetben (éjféli sportbajnokság, könyvtár, internet, kreatív foglalkozások stb.).
A szabadultak szállásproblémáinak megoldására intézményes lehetőségek nincsenek, a Szolgálatnak ugyanis nem rendelkezik szálláshellyel. A magas költségek Magyarországon lehetetlenné teszik, hogy pl. az angol, holland minta szerinti pártfogó felügyelői szálló létrejöjjön, és akár a szállón való tartózkodást (különböző napszakokban és tartamban) is elő lehessen írni külön magatartási szabályként. Ennek hiányában minden pártfogó felügyelői körzetben maguk a pártfogó felügyelők derítik fel, pl. a hajléktalan ellátás lehetőségeit. Korábban arra is volt példa, hogy néhány helyet béreltek az egyik ilyen fővárosi szállón.
Az önkéntesek pártfogói munkában való részvétele hagyományosnak tekinthető. Az ún. társadalmi pártfogók kiterjedt hálózata a rendszerváltás idejére felbomlott, korszerű alapokon való újjászervezése csak a közelmúltban kezdődött meg. Az önkéntesek pártfogó felügyelői területen való bevonása leginkább a középiskolások és az egyetemi, főiskolai hallgatók körében sikeres. A folyamatot segíti, hogy pl. sok középiskolában már kötelező a közösségi munka végzése. 
A téma iránti elkötelezettséget növelte egy pályázati lehetőség is. A MOMIE (Models of Mentoring for Inclusion and Employement – Sorstárs mentor program a társadalmi beilleszkedés és foglalkoztatás elősegítésére) projektet az Európai Unió foglalkoztatási és társadalmi szolidaritás programja (PROGRESS 2007-2013) támogatta. Az Igazságügyi Hivatal, mint megvalósító partner az önkéntes sorstárs segítői modell hazai viszonyokra történő alkalmazását és vizsgálatát tűzte ki célul.
Az utógondozás lehetőségéről kapcsolatos tájékoztatásról azt a választ kaptam, hogy a pártfogó felügyelők a feltételes szabadságra bocsátást, ideiglenes elbocsátást megelőzően az intézetekben csoportos tájékoztatókat és egyéni meghallgatásokat tartanak. Elkészítettek továbbá egy részletes tájékoztató anyagot, amelyet a szabadulók által látogatott helyeken tettek hozzáférhetővé. A Szolgálat különös jelentőséget tulajdonít az utógondozásnak, különösen a bűnismétlők és a visszaesők vonatkozásában. Ezért a TÁMOP 5.6.2. kiemelt projekt egyik elemeként az intenzív utógondozás módszertanának kidolgozását és kipróbálását tervezték el. Az „Elítéltek több szakaszos, társadalmi és munkaerő-piaci reintegrációja, az intenzív utógondozási modelljének kialakítása” alprojekt célja a fogvatartottak társadalmi visszailleszkedésének előmozdítása. A Tett program reintegrációs alprojektje a Belügyminisztérium szakmai irányítása mellett, a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnokságának, a Baranya Megyei és a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Kormányhivatalok Munkaügyi Központjainak, valamint a Hivatal (jogelődei) részvételével valósult meg a projekt által érintett kilenc megye, tizenegy bv. intézetében, illetve a szabadulás utáni utógondozás során az érintett megyei kormányhivatalok igazságügyi szolgálatainál. 
A program során utógondozó koordinátorok, intézeti projektfelelősök, reintegrációs tanácsadók és részben önkéntesek hajtottak végre egy többszakaszos, bv. intézeten belül és azon kívül megvalósuló, egymásra épülő reintegrációs tevékenységsorozatot. Ez egyaránt magába foglalta a fogvatartottak igényeinek felmérését, motiválásukat és a személyre szabott tanácsadást (pl. munkaerő-piaci információk átadását). A fogvatartottak tréningeken és képzéseken kaptak lehetőséget készségeik fejlesztésére (pl. agressziókezelő, kommunikációs, konfliktuskezelő, önismereti, életvezetési tréningek), valamint sor került munkaerő-piaci képzésükre (OKJ-s vagy betanító tanfolyami jellegű szakma-képzések), a szabadulásra való felkészítésükre és a szabadulás utáni beilleszkedésük támogatására is, amelyet „kapcsolt szolgáltatások” erősítettek.
A programba mindezidáig mintegy 2 200 fogvatartottat vontak be, akik közül közel ezren vettek részt különböző készségfejlesztő tréningeken, több mint százan pedig szakképesítést is szereztek. 
Az utógondozó koordinátorok, valamint a munkájukat segítő önkéntesek és sorstárs segítők 2011 februárja óta közel 1 300 fogvatartottal kerültek kapcsolatba, akik számára bő 7000 alkalommal nyújtottak különböző segítő szolgáltatást. Munkájuk legnagyobb részét a szociális ügyintézésben való segítségnyújtás tette ki (pl.: iratpótlás, szociális és társadalombiztosítási ellátáshoz való hozzájutás elősegítése), ami a munkavállaláshoz, a társadalombiztosítási ellátások igénybevételéhez, illetve a mielőbbi visszailleszkedéshez elengedhetetlen. A munkatársak szintén jelentős mértékben végeztek egyéni esetkezelést és az egyéni szükségletekre épülő komplex segítségnyújtást, amiből külön érdemes kiemelni a családi kapcsolatok helyreállítását és a szabadulás utáni motiváció fenntartását. A program eredményessége a TÁMOP 5. 6. 3. program keretei között országos kiterjesztését teszi lehetővé.
A munkára való szocializációval kapcsolatban kiemelték, hogy a pártfogó felügyelői tevékenység lényegében a behaviorista szemléleten nyugvó, viselkedés korrekciós hatású beavatkozások összessége. Mint ilyen, hiányzó szociális szkillek kialakításával, erősítésével a legfontosabb proszociális emberi tevékenységek stabilizálását tartja elsőrendű céljának. Ezek sorában a legfontosabbak a munkavégzéssel kapcsolatosak, amelyek direkt bűnmegelőző erővel rendelkeznek. Így a pártfogó felügyelők közül számosan végeztek munkaerő-piaci tréninget, képesek csoportos és egyéni munkaerő-piaci tanácsadásra.
Az álláskereső szabadultak ügyeinek intézése speciális felkészültséget és szemléletet igényel a munkaügyi szervezet munkatársaitól. Ezért azt a gyakorlatot támogatják, hogy – jellemzően együttműködési megállapodás keretében – jelöljék ki a munkaügyi és a pártfogó felügyelői szervezetek koordinátorai, sikerüljön kialakítani, hogy a szabadulókkal a lehetőség szerint mindig ugyanaz a munkatárs foglalkozzon. A szabadulók ugyanis nehezen létesítenek kapcsolatot, problémáik elmondásában akadályozza őket (akár olyan mértékben is, hogy a jogszabályban biztosított kedvezményt is veszni hagyják), ha a velük foglalkozó személyek változnak.
A KIMISZ az ismertetekkel kapcsolatban több jogszabály-módosítási javaslatot tett, de javaslataik egy része a jogintézmény elnevezésére vonatkoztak. Nem tartják ugyanis szerencsésnek, hogy a volt elítéltek és az egykor állami nevelésben lévők esetében ugyanazt a fogalmat használják a jogalkotók. Célszerűnek tartanák a szabadulás/elbocsátás előtti segítő tevékenységet és az azt követőt másképpen nevezni. Mindezeken túl érdemesnek ítélnék meg a jogszabályokban külön magatartási szabályok megszegésének enyhe és súlyos eseteit differenciálni. A Csemegi Kódex mintájára helyes megoldásnak tartanák továbbá, ha a befolyt pénzbüntetések bizonyos százaléka a szabadulók/elbocsátottak reszocializációjára lenne minden évben fordítható (segélyek, programok finanszírozása). 

3. 2. 3. Emberi Erőforrások Minisztériuma

A javítóintézetekben folyó nevelés célja a fiatalkorú társadalmi beilleszkedésének elősegítése és a szabadulás utáni bűnismétlés megelőzése. Mindezekhez elengedhetetlen, hogy a fiatalok a szabadulásukat követően a munkaerőpiacon keresett szakmával és az elhelyezkedéshez szükséges készségekkel rendelkezzenek. Ennek érdekében valamennyi javítóintézet szakmai programjában prioritást élvez a növendékek iskolázottsági hiányának pótlása, szakképzésben való részvételük elősegítése, a munkavégzéshez szükséges készségek, képességek fejlesztése. 
A belső iskolával rendelkező Aszódi Javítóintézet általános iskolát, valamint szaktanfolyami képzést, továbbá munkafoglalkoztatási részleget működtet. Az általános iskolai oktatás célja a fiatalkorúak személyiségéhez, képességeihez, ismeretszintjéhez, illetve igényeihez igazodó oktatás, nevelés, szakmai képzés biztosítása speciális iskolai kereteken belül. A szakképzés, szaktanfolyami képzés az általános iskolát végzett, 16-19 éves fiatalok részére nyújt szakmunkás, illetve betanított munkás képzést. A képzéssel az intézet lehetőséget biztosít a társadalomba való sikeres beilleszkedésre, a munkaerő-piaci esélyek növelésére. A megszerzett képesítéssel továbbá lehetőség nyílik magasabb szintű képzésben való részvételre is. Azok a növendékek, akik szakképzésben, szaktanfolyami képzésben nem részesülnek, munkafoglalkoztatási programban vesznek részt, melynek célja képessé tenni a fiatalokat a munkavállalásra, az ezzel járó felelősségre. A rendszeres munkavégzés hozzájárul a növendékek ismereteinek gyarapodásához, értelmi képességük fejlődéséhez, ezáltal a komplex fejlesztés részét képezi. A különböző készségek elsajátítása és a munka erkölcsi, anyagi értékének megismertetése lehetőséget ad a fiatalok esélyegyenlőségének megteremtésére a nyílt munkaerőpiacon. 
A munkafoglalkoztatás keretében a következő szakmák, ismeretek sajátíthatók el: kőműves, szerkezetlakatos, esztergályos, forgácsoló, faipari gépi fafeldolgozó, festő, kosárfonó, kerti munkás, állatgondozó, művészetterápia. 
A belső iskolával nem rendelkező Rákospalotai, Debreceni és Budapesti Javítóintézet is biztosítja a növendékek számára az általános iskola elvégzését, oly módon, hogy az oktatási intézmény vizsgáira való felkészítést az intézetek pedagógusai napi rendszerességgel végzik. Emellett minden javítóintézet nagy hangsúlyt fektet a szakképzési, munkafoglalkoztatási programok megvalósítására, általában az előzőekben felsorolt szakmák elsajátításával, illetve a foglalkozások szakoktatóval történő biztosításával. A tanműhelyi foglalkozások lehetőséget adnak arra, hogy a fiatalok oktatási programját munkára neveléssel, alkotó-, kézműves programokkal, terápiás csoportfoglalkozásokkal egészítsék ki.
A javítóintézetekben élő fiatalkorúak munkafoglalkoztatásáról, mint terápiás tevékenységről összességében elmondható, hogy az elősegíti a rendszeres, mindennapos, hasznos tevékenységre nevelést, fokozza a fiatalok kitartását, állhatatosságát, növeli önbecsülésüket, sikerorientálttá teszi őket, elősegíti a fiatalok fegyelemre, az idősebbekkel, feljebbvalóikkal való tiszteletre nevelését, illetve szabadulásuk után segíti társadalmi beilleszkedésüket, szocializációjukat és munkához jutásukat. 
A munkára való szocializáció és a munkaerő-piaci esélyek növeléséhez kapcsolódik a TAMOP 5.6.1.A-11/3. pályázati kiírás keretében a Budapesti és Rákospalotai Javítóintézet közreműködésével megvalósuló LEPES-VALTAS program. A hetvenkét, javítóintézetben nevelkedő fiatalkorú részvételével megvalósuló program célja a prizonizáció megelőzése és a szabadulás után jelentkező negatív hatások csökkentése. A projekt megvalósítása 2012. január 1-jétől 2013. június 30-ig tart, és többek között tartalmaz kulcsképesség-fejlesztő és munkaorientációs képzést is 60 órában. A résztvevők a képzés és a kapcsolódó egyéni foglalkozások során olyan ismereteket szerezhetnek, amelyek támogatják a foglalkoztatás esélyének növelését, segítik a munkaerő-piaci megjelenésüket. A program eredményességének nyomon követését a részt vevő fiatalok beilleszkedésének 6 hónapos utánkövetése biztosítja. 
A bűnismétlés megelőzése, a társadalomba való beilleszkedés érdekében a javítóintézeti nevelt fiatal a javítóintézeti nevelés befejeződését követően is kap segítséget a családjába való visszatéréshez vagy az önálló élet megkezdéséhez. A javítóintézetek rendtartásáról szóló 30/1997. (X. 11.) NM rendelet 53. §-a értelmében az utógondozó már a javítóintézetből történő elbocsátás előkészítése során tájékoztatást kér az intézet illetékes munkatársaitól a fiatalkorú magatartásáról, iskolai eredményéről, munkavégzéséről, személyiségállapotáról, valamint továbbtanulásra, munkavégzésre való alkalmasságáról, és meghallgatja a fiatalkorút az elbocsátás utáni terveiről. Az utógondozó felkeresi a fiatalkorú családját, a gyermekjóléti szolgálatot, valamint a területileg illetékes pártfogó felügyelőt annak érdekében, hogy megismerje a fiatalkorú számára az elbocsátás után rendelkezésre álló lakhatási, munkavégzési vagy továbbtanulási lehetőségeket. Az utógondozó — a gyermekjóléti szolgálat és a pártfogó felügyelő segítségével — előkészíti, megszervezi és segíti a fiatalkorú családjába való visszatérését, vagy ha ez nem lehetséges, önálló életének megkezdését. A családjába visszatérni nem tudó fiatalkorú részére az utógondozó lakhatási lehetőséget keres. Az utógondozó felveszi a kapcsolatot a munkaügyi központtal a fiatalkorú munkába állítása vagy átképzése ügyében. Ha a fiatalkorú folytatni kívánja tanulmányait, felkeresi azt az oktatási vagy szakképzési intézményt, ahol lehetőség látszik a fiatalkorú beiskolázására. 
A fentiek mellett a javítóintézet utógondozó részleget működtethet azon elbocsátott fiatalkorúak számára, akik a családjukba nem térhetnek vissza, és az elbocsátás idejére nem sikerült számukra lakhatási lehetőséget és megélhetési feltételeket teremteni. Az utógondozó részlegben helyezhető el továbbá az a fiatalkorú is, aki tanulmányait szeretné befejezni az intézeti oktatásban, képzésben. Az intézetből elbocsátott fiatalkorúról az intézet nyilvántartást vezet, és a pártfogó felügyelő jelentései alapján figyelemmel kíséri életkörülményeinek alakulását. A fiatalkorú kérésére az intézet segítséget nyújt – a pártfogó felügyelővel együttműködve – problémái megoldásában.

3. 2. 4. Nemzetgazdasági Minisztérium

A minisztérium Foglalkoztatás-stratégiai Főosztálya nyújtott tájékoztatást a szabadságvesztésből szabadultak munkaerő-piaci és társadalmi beilleszkedésének lehetőségeiről, kérdéseiről. 
A büntetett előéletűek foglalkoztatása előtt több akadály is mutatkozik. Tudomásuk szerint a büntetett előéletű személyek munkaerő-piacon történő elhelyezkedésének elősegítésére rendelkezésre állnak eszközök, habár valószínűnek tartják, hogy ezek az eszközök nem széles körben ismertek vagy az alkalmazásukkal szemben egyéb indokok jelentkeznek. Tekintettel arra, hogy a versenyszférában történő elhelyezkedésről van szó, egyes munkaadók, többnyire gazdasági társaságok, vállalkozók esetében megfontolás tárgyát képezi, hogy a jogszabályok által biztosított valamelyik kedvezménnyel hogyan élnek vagy élnek-e azzal, ugyanis konkurálnak egymással a különböző hátrányos helyzetű személyek vagy társadalmi csoportok részére nyújtható támogatások (pl. adókedvezmény, munkáltatói járadék fizetésével kapcsolatos kedvezmény vagy a bértámogatás, amely sokkal jobb bérkonstrukciót kínálhat adott esetben.). Így a versenyszféra szereplői gazdasági szempontok alapján mérlegelnek a szabadságvesztésből szabadult személy foglalkoztatása kapcsán. A munkaadók a rendelkezésre álló, államilag nyújtott kedvezményekről a Nemzeti Foglalkoztatási Szolgálat honlapján, a www.munka.hu honlapon tájékozódhatnak. 
A munkaerő-kínálatot tekintve megállapítható, hogy munkaerőből túlkínálat van, mely szintén lehetőséget nyújt még a támogatások ellenére is a munkáltató számára, hogy olyan személyt alkalmazzon, aki nem rendelkezik büntetett előélettel, hiszen a munkavégzést további tényezők nehezíthetik, ilyen a visszailleszkedés személyi nehézségei. Korábban a munkaügyi központok a büntetés-végrehajtási intézeteken belül felkészítést tartottak a szabadságvesztésből szabadulók számára, mellyel egy kapcsolat, ismeretség és elismert szakmai tudás jött létre. Manapság a büntetett előéletű személyek többsége esetében nem lehet beszámolni a korszerű, alkalmazható, megfelelő szakmai képzettségről vagy annak megszerzéséről, mely szintén nehezíti munkaerő-piaci be- vagy visszailleszkedésüket.
A főosztály bemutatta a tartós álláskeresőket segítő programjukat, mely a társadalmi kohéziót erősítő bűnmegelőzési és reintegrációs programok módszertani megalapozása TÁMOP 5.6.2-10/1-2010-0001 kiemelt projektben, az Elítéltek többszakaszos, társadalmi és munkaerő-piaci reintegrációja és intenzív utógondozási modelljének kialakítása alprojektben valósult meg. A program kiemelte, hogy a kriminalitás mértékének jelentős összetevője a visszaesők általi bűnelkövetés, ezért jelentős szerepe van a bűnelkövetőkkel, különös tekintettel a fogvatartottakkal való foglalkozásnak. Szakemberek szerint a szabadulás utáni első 6 hónap a legkritikusabb, legtöbbször ekkor dől el, hogy az illetőnek sikerül-e visszailleszkednie a társadalomba vagy bűnismétlő lesz. Már egy pár hónapos szabadságvesztésre ítélt számára is nehéz a társadalomba történő visszailleszkedés, ugyanis a bebörtönzés szinte azonnal megváltoztatja a környezet magatartását vele szemben. Ez is oka a szabadulás utáni rendkívül nehéz munka- és lakáskeresésnek, a szociális kötelékek elsorvadnak. A probléma kezelésének egyik lehetséges útja a másodlagos, harmadlagos prevenció erősítése, vagyis a szabadultak reintegrációs esélyeinek növelése. Az alprojekt célja volt olyan komplex szolgáltatáscsomag kialakítása, amely elősegíti a fogvatartottak sikeres társadalmi és munkaerő-piaci visszailleszkedését és csökkenti az elítéltek bűnismétlési kockázatát. Az alprojekt megvalósításában négy konzorciumi partner vett részt: az Észak-alföldi és a Dél-dunántúli Regionális Munkaügyi Központ, az Igazságügyi Hivatal, a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága és az alprojekt koordinátora a volt Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium. A megvalósítás helyszíne az érintett három régió (Dél-dunántúli, az Észak-alföldi, valamint az Észak-magyarországi régió) büntetés-végrehajtási intézetei voltak. 
A fogvatartottak számára kialakítandó szolgáltatáscsomag öt egymásra épülő szakaszból állt. Az első szakaszban az önkéntesen jelentkező fogvatartottak egy motivációs foglalkozáson vettek részt, ahol részletes tájékoztatást kaptak a program keretében igénybe vehető szolgáltatásokról. Azon elítéltekkel, akik jelentkeztek a programokban való részvételre, egy motivációs kérdőívet vettek fel, amely felmérte a szükségleteiket, kompetenciáikat és motivációjukat. A felmérés alapján készült el az egyéni fejlesztési terv. A második szakaszban készség- és képességfejlesztő (kommunikációs, agressziókezelő, konfliktuskezelő, önismereti, életvezetési stb.) tréningeken vettek részt az elítéltek. A tréningek típusát az adott büntetés-végrehajtási intézetben élő fogvatartottak szükségleteinek figyelembevételével választották ki. A csoportos foglalkozások mellett a szakmai érdeklődést feltáró egyéni interjúk is készültek a programban résztvevőkkel. Az egyéni fejlesztési terv kiegészült egy úgynevezett jövőtervvel, amely tartalmazta az elítélt szabadulás előtti és szabadulás utáni terveit, vállalásait. A második szakaszból a fogvatartott tovább léphetett a harmadik szakaszba, illetve, ha már volt szakmája és/vagy munkatapasztalata és kevesebb, mint hat hónapja volt a szabadulásig, akkor közvetlenül a negyedik, vagyis a kivezető szakaszba léphetett. A harmadik – leghosszabb – szakaszban került sor a szakmaképzésekre. A képzés típusát és hosszát a jelentkező fogvatartottak jövőtervétől, képzettségi szintjétől és szabadulásuk várható időpontjától, illetve a munkaerő-piaci igényektől függően határozták meg. A szakmaképzések mellett a résztvevők rendszeres egyéni motivációs beszélgetéseken is részt vettek a motiváció fenntartása, illetve szükség esetén krízisintervenció céljából. A negyedik szakasz további két alszakaszra oszlott; egy úgynevezett kivezető szakaszra, aminek a célja a fogvatartottak szabadulásra való felkészítése, és egy szabadulás utáni szakaszra. A szabadulásra való felkészítés keretében egyrészt álláskereső technikákat sajátítottak el a résztvevők, másrészt elkezdték az utógondozási tevékenységet (hiányzó iratok pótlása, kapcsolatfelvétel a fogvatartott családjával, szálláslehetőség felkutatásában és álláskeresésben való segítségnyújtás). A szabadulás után az utógondozó mellett önkéntes mentorok is segítették a szabadulót. Az önkéntesek elsősorban a szociális és jogi felsőoktatás hallgatói, illetve az ezeken a szakterületeken végzettséget szerző pályakezdők, továbbá - kísérleti jelleggel - intézetenként 1-3 fő volt bűnelkövető. 
A családi kapcsolatok helyreállításában nagy segítséget nyújthat a családi döntéshozó csoportkonferencia módszerének alkalmazása, amely szintén elkezdődhet a bv. intézet falain belül. A szabadulás után a programban részt vevő volt fogvatartottakat az utógondozói koordinátor 6 hónapig követte nyomon. 
A már megvalósult reintegrációs és bűnmegelőzési programok tapasztalatai illetve a TÁMOP 5.6.2 projekt előkészítő szakaszában, a bűnmegelőzés területén lefolytatott kutatás eredményei szerint a reintegrációs programok hatékonyságát leginkább az gátolja, hogy az érintett szakemberek, illetve intézmények között nincs, vagy esetleges az együttműködés, illetve az érintett szakemberek gyakran nem rendelkeznek korszerű szaktudással. Ezért a programot megvalósító szakemberek, akik nagyon eltérő kultúrájú, hagyományú intézményekből érkeznek, közös képzéseken, felkészítő tréningeken, esetmegbeszélő csoportokban és szupervízión vesznek részt. A modellprojekt megvalósítása során szerzett tapasztalatok összegzéseként módszertani útmutatók és protokollok is készülnek.
A minisztérium újabb támogató programok indítását jelenleg - a szűkös anyagi források miatt - nem tud tervezni. 

3. 2. 5. Vállalkozók Országos Szövetsége 

A Vállalkozók Országos Szövetsége (VOSZ) álláspontja szerint a büntetett előéletűek elhelyezkedése a kereskedelemben, a vendéglátásban a legnehezebb, mivel ezekben az ágazatokban nagyon sok az anyagi felelősséggel (leltári felelősséggel) járó munkakör (pénztáros, pultos, raktáros stb.). Az e területeken működő vállalkozók/munkáltatók szinte kivétel nélkül elvárják a büntetlen előéletet. Az álláskeresők magas száma miatt globális értelemben nagy a munkaerő túlkínálat, így érdekeltségi oldalról nem jelentkeznek törekvések büntetett előéletű személyek foglalkoztatására. Külön akciótervvel a helyzet javítására a VOSZ nem rendelkezik. A kérdéskört leginkább pályakezdők vonatkozásában tartják kiemelten fontosnak, hiszen ezek a fiatalok a büntetésük letöltése előtt nem kerültek kapcsolatba a munkaerőpiaccal (nem volt még munkahelyük, munkaviszonyuk). Álláspontjuk szerint a munkaügyi központoknak elő kellene segíteni, hogy a büntetés letöltése alatt olyan szakmát tanuljanak a szabadságuktól megfosztott fiatalok, amellyel esélyesen elhelyezkedhetnek. A VOSZ-nak nincs kapcsolata a Pártfogó Felügyelői Szolgálattal.

3. 2. 6. Munkaadók és Gyáriparosok Országos Szövetsége

A Munkaadók és Gyáriparosok Országos Szövetsége szerint a legfontosabb kérdés a foglalkoztathatóság, és a munkakör bizalmi jellege. Ha a munkahely, a munkakör, a munka jellege bizalmi jellegű – legyen az bank, egyszerű pénzkezelői tevékenység vagy akár hivatal, bármilyen pozíció, ahol a munkáltató gazdálkodására vonatkozó adatokat, információkat kezel a munkavállaló – a munkáltatók nem szívesen alkalmaznak büntetett előéletű munkavállalót. Amennyiben az illető személy piacképes szaktudással, tapasztalattal vagy ismerettel rendelkezik, előfordulhat, hogy alkalmazzák büntettet előélete ellenére, ha egyáltalán tudomást szerez erről a munkáltató.
Vannak olyan munkahelyek, melyek szervezetten foglalkoznak büntetésüket töltő, vagy már szabadult állampolgárok foglalkoztatásával, de ilyenről a Szövetség tagszervezetei között nincs tudomásuk, így tapasztalatuk sem.
Kiemelték, hogy ma Magyarországon képzetlen munkavállalók tömegei állnak munka nélkül a munkaerőpiacon. Ezért a szakmai alkalmasság jelenthet előnyt egy büntetett előéletű álláskereső számára a munkaerőpiacon, de ha ilyennel nem rendelkezik, akkor a büntetlen előéletűek között hátrányból indul. Ezért meghatározó lehet az, hogy a börtönbüntetés tartama alatt szerez-e a fogvatartott piacképes ismeretet/szakmai tapasztalatot. A munkára való szocializáció abszolút fontos az elhelyezkedés sikerességének szempontjából, de önmagában nem elegendő.
A Pártfogó Felügyelő Szolgálattal nincs semmilyen együttműködésük. A munkaügyi központokkal való együttműködésről sincs tapasztalatuk, a megkérdezett tagvállalataik sem tudnak ilyesmiről.
Álláspontjuk szerint önmagában jogszabály módosítás révén nem fog növekedni a büntetett előéletű munkakeresők piaci helyzete.

4. Pártfogó felügyelet

„A pártfogoltak jellemzően a társadalom olyan hátrányos helyzetű csoportjainak a tagjai, akik esetében a marginalizációs tényezők (munkanélküliség, hajléktalanság, szenvedélybetegségek, anyagi problémák) és a személyiségbeli problémák (bizonyos készségek, képességek hiánya) együttesen vezetnek a különböző súlyú bűncselekmények elkövetéséhez. Sokuk esetében az igazságszolgáltatás rendszerébe való bekerülés tovább fokozza a társadalmi kirekesztődés veszélyét. Különösen igaz ez a büntetés-végrehajtási intézetbe kerülőkre. Az ő szabadulásukat követő társadalmi reintegrációt nagymértékben nehezítik a hosszan tartó elszigeteltség és a börtön-szocializáció következményei, valamint a társadalomban élő – egykori elítéltekkel szembeni – előítéltek. Jellemzően a pártfogoltak munkaerő-piacra történő belépése esetén többszörös depriváció jelentkezik: képzettség hiánya vagy nem megfelelő volta, az önérvényesítés nonkonform módja, kommunikációs-, konfliktuskezelési problémák, információbefogadási- és kezelési problémák, szociális és szocializációs deficit. A pártfogónak nem elsődleges feladata a pártfogolt életében jelentkező összes szociális probléma megoldása, de amennyiben az a bűncselekmény elkövetéséhez hozzájárult vagy bűnismétléshez vezethet, akkor törekednie kell a kompetencia határain belül történő megoldásukra. A pártfogó speciális feladata lehet a változás/változtatás motivációjának kialakítása, közvetítő/generáló szerep betöltése az adott problémára szakosodott intézmény és a terhelt között. Itt is, mint általában a segítő szakmákban, a pártfogó feladata egyrészt, hogy az egyén képességeit erősítve, alkalmassá tegye a társadalmi együttélésre, másrészt, hogy a befogadó környezetet, a társadalmat is alakítsa, elfogadóbbá tegye. Kiemelten fontos szerepe van annak, hogy az alternatív szankciók jelentőségét és az elkövetők társadalmi reintegrációjának fontosságát a társadalommal, a szűkebb és tágabb közösséggel is el tudjuk fogadtatni.”

4. 1. A pártfogó felügyelet története Magyarországon

A 19. század második felében, a régi és kegyetlenné vált vagy embertelenné minősített büntetések megszűnését követően, a javító jellegű büntetések elterjedésével jelent meg a pártfogolás. A patronálás intézménye többnyire társadalmi alapon szerveződött, a hajdani egyházi (és civil) szervezetek tevékenységeiből alakult ki. Az első magyar rabsegélyező egylet 1873-ban alakult meg, amely segélyekkel támogatta a szabadulókat, feladatuk lényegében ebben merült ki. A patronázs keretein belül helyezkedett el a fogházmisszió, mely során a fogvatartottakat időközönként pártfogók látogatták meg, és erkölcsi támogatásban részesítettek, a letartóztatottak családtagjainak támogatása, a szabadultak esetében ellátott munkaközvetítés, illetve természetbeni segélyezés, illetve kiterjedt a patronázs a bűnelkövető gyermekekre és fiatalkorúakra is, végül más személyekre pl. feltételesen elítéltekre, alkoholistákra, prostituáltaktra. Az első világháború alatt és azt követően a patronázs egyesületek jelentős része felbomlott. 1933-ban ugyan 33 taggal megalakult a Patronázs Szövetségek Magyar Egyesülete, de fejlődését a világháború derékba törte. A II. világháborútól egészen az 1950-es évekig az utógondozási tevékenység szinte teljesen megszűnt, pusztán a szabadulást megelőző beszélgetések, illetve élelmiszer- és ruhatámogatások léteztek. 1954-től állami feladattá vált a szabadlábra helyezettek foglalkoztatásáról való gondoskodás, melynek hatékonyságát 1960-tól a társadalmi szervezetek – főként a szakszervezetek – bevonásával próbálták megvalósítani. Az 1971. évi 20. törvényerejű rendeletben meghatározott legfőbb cél a reszocializáció volt, amelyet a bíróságok mellett működő pártfogó felügyelői szervezet hajtott végre. Ekkor jött létre a professzionális pártfogói munka, amit az 1976-tól külön rendszerként működő fiatalkorú és a felnőtt korú elkövetőkkel foglalkozó pártfogói tevékenység váltott fel. Az 1975. évi 20. törvényerejű rendelet a szabadságvesztésből szabadult személyek utógondozásával kapcsolatos rendelkezéseket tartalmazta, mely egységes irányítás alatt működő utógondozás- és pártfogási rendszert hozott létre. Lényeges változás volt, hogy a bíróságok feladataként határozták meg az utógondozás és a pártfogolás összehangolását. A fiatalkorúakkal kapcsolatos pártfogolás 1998-ban a gyermek – és ifjúságvédő intézetektől a megyei közigazgatási hivatalok gyámhivatalaihoz került át. Egészen 1997-ig államigazgatási elrendelésre úgynevezett előgondozás is megvalósult, mely nem csak a felnőtt korú, hanem a gyermekkorú bűnelkövetőkre is kiterjedt. Az 1995. évi XLI. törvény építette be a büntetőeljárási törvénybe a vádemelés elhalasztásának lehetőségét, először a fiatalkorú terheltek, majd 1999-től a felnőtt korúak vonatkozásában is. A 2003-ban hatályba lépő reformok eredményeként egységessé vált a Pártfogó Felügyeleti Szolgálat, az Igazságügyi Minisztérium fennhatósága alá integrálták, illetve bővültek a tevékenységi körei. 2003. július 1-től a pártfogói intézményrendszer a felnőttkorú és fiatalkorú bűnelkövetőkkel egyaránt foglalkozott. A 2003. évi XIV. törvény a pártfogó felügyelői tevékenykedést komplex tevékenységként határozta meg, amely „a büntetőeljárásban magában foglalja a terheltről mintegy szakértőként készítendő, a nyomozói, az ügyészi vagy a bírói döntéshez segítséget nyújtó pártfogó felügyelői véleményt vagy környezettanulmányt; a büntetés-végrehajtás körében a közérdekű munka és a pártfogói felügyelet végrehajtását, a büntetés végrehajtását követően a terhelt beleegyezése esetén az utógondozói, szociális jellegű tevékenységet, s mindez kiegészülhet a felek egyetértése és a hatóság döntése esetén a terhelt és a sértett közötti mediációval.” 

4. 2. A pártfogó felügyelet elrendelésének esetei, magatartási szabályok

A magyar jogban elsődlegesen a pártfogó felügyelet intézménye hivatott szolgálni az elítéltek rehabilitációját, reszocializációját. A Bv. tvr. 92. § (1) bekezdése szerint a pártfogó felügyelet célja, hogy az elkövető ellenőrzésével és irányításával elősegítse annak megakadályozását, hogy ismételten bűncselekményt kövessen el, és segítséget nyújtson a társadalomba való beilleszkedéséhez, az ehhez szükséges szociális feltételek megteremtéséhez.
Pártfogó felügyeletet mérlegelés, vagy törvény kötelező rendelkezése alapján kell elrendelni. Elrendelhető a vádemelés elhalasztásának tartamára, a feltételes szabadság tartamára, a próbára bocsátás idejére, illetve a szabadságvesztés felfüggesztésének próbaidejére, ha annak eredményes elteltéhez az elkövető rendszeres figyelemmel kísérése szükséges [Btk. 82. § (1) bekezdés]. Kötelező a pártfogó felügyelet, ha az elkövető visszaeső és feltételes szabadságra bocsátották, próbára bocsátották, vagy vele szemben a szabadságvesztés végrehajtását felfüggesztették [Btk. 82. § (2) bekezdés]. Kötelező az elrendelés továbbá a felfüggesztett szabadságvesztésre ítélt, a próbára bocsátott, a feltételes szabadságra bocsátott, a javítóintézetből ideiglenesen elbocsátott és azon fiatalkorúval szemben, akivel szemben a vádemelést elhalasztották (Btk. 119. §).
Vádemelés elhalasztása esetén az ügyész, bírósági szakaszban – vagyis a próbára bocsátás, illetve a szabadságvesztés felfüggesztése eseteiben – a bíró, végrehajtási szakaszban – feltételes szabadságra bocsátás, javítóintézetből történő ideiglenes elbocsátás esetében  - pedig a büntetés-végrehajtási bíró jogosult a pártfogó felügyeletről dönteni.
A pártfogó felügyelet, mint büntetési alternatíva leginkább a felfüggesztett szabadságvesztés és a próbára bocsátás mellett kerül alkalmazásra, de pártfogó felügyelet kérhető a büntetés-végrehajtási intézetből való végleges szabadulás után is (ez az ún. önkéntesen igénybe vehető utógondozás). Magyarországon a pártfogó felügyelet járulékos jellegű, valamely más büntetéshez vagy intézkedéshez kapcsolódik.
Az előírt magatartási szabályok egy része jogszabályban meghatározott (általános magatartási szabály), de lehetőség van arra is, hogy az ügyész, illetve a bíró az ügy és a terhelt körülményeihez igazodva, a pártfogó felügyelő által jogkövetkezmények terhe mellett számon kérhető külön magatartási szabályt írjon elő.
„Az általános magatartási szabályok elsősorban a kontroll megvalósítását segítik elő, megtartásuk valamennyi pártfogolt számára kötelező. (...) A pártfogó felügyelet valódi alternatív jellegét és az individualizáció megvalósulását a külön magatartási szabályok elrendelésének lehetősége teremti meg, ebben a körben írhatók elő ugyanis a speciálisan az elkövető személyéhez és az elkövetett bűncselekményhez igazodó kötelezettségek. A jogszabályok példálózó jelleggel sorolják fel a terhelt számára előírható speciális szabályokat. Ezek részben tiltó jellegűek (...). Más szabályok a társadalmi beilleszkedést segíthetik elő, így például előírhatják, hogy a terhelt vegye fel a kapcsolatot az állami foglalkoztatási szervvel, vagy az önkormányzatnál közmunkára jelentkezzen be (...). A helyreállító igazságszolgáltatási szemlélet érvényesülését segíti elő a jóvátételi jellegű magatartási szabályok előírásának lehetősége.”
Általánosan kötelező szabályként a pártfogó felügyelet alatt álló személy köteles a jogszabályban és határozatban előírt magatartási szabályokat megtartani, a pártfogó felügyelővel rendszeres kapcsolatot tartani, és részére az ellenőrzéshez szükséges felvilágosítást megadni [Btk. 82. § (4) bekezdés].
A pártfogolt köteles:
– a pártfogó felügyeletet elrendelő határozat jogerőre emelkedése, illetve a szabadságvesztésből szabadulása után a jogszabályban meghatározott időben az állandó lakóhelye szerint illetékes rendőrkapitányságon és a pártfogó felügyelőnél jelentkezni;
– ha munkaképes - a jogszabályban meghatározott kivétellel, a lehetőségekhez képest - munkaviszonyba állni, vagy egyéb kereső foglalkozást folytatni;
– a munkahelyének és a lakóhelyének megváltoztatására irányuló szándékát a pártfogó felügyelőnek előzetesen bejelenteni;
– a pártfogó felügyelőnek a magatartási szabályok megtartására és ellenőrzésére vonatkozó rendelkezéseit teljesíteni;
– a jogszabályban vagy a bíróság határozatában előírt egyéb kötelezettséget megtartani;
– a pártfogó felügyelet tartama alatt a pártfogó felügyeletet elrendelő határozatot magánál tartani, és ha a rendőrség igazoltatja, a határozatot a személyazonosító igazolvánnyal együtt bemutatni. (Bv. tvr. 96. §)
Külön magatartási szabályt a bíróság, illetve az ügyész állapíthat meg, a pártfogó felügyelet céljának elősegítése érdekében, különböző kötelezettségek és tilalmak formájában. A bíróság, illetve az ügyész elrendelheti, hogy a pártfogolt
– a bűncselekmény elkövetésében részt vett, meghatározott személlyel ne tartson kapcsolatot;
– a bűncselekmény sértettjétől, illetőleg annak lakásától, munkahelyétől vagy attól a nevelési-oktatási intézménytől, ahová a sértett jár, tartsa távol magát;
– meghatározott jellegű nyilvános helyeket és nyilvános rendezvényeket, továbbá meghatározott közterületeket ne látogasson,
– nyilvános helyen ne fogyasszon szeszes italt;
– meghatározott helyen és időközönként, meghatározott szervnél vagy személynél jelentkezzék;
– vegye fel a kapcsolatot az állami foglalkoztatási szervvel, vagy az önkormányzatnál közmunkára jelentkezzen be;
– meghatározott tanulmányokat folytasson;
– hozzájárulása esetén meghatározott gyógykezelésnek vagy gyógyító eljárásnak vesse alá magát.
A külön magatartási szabályok példálózóak, bíróság, illetve az ügyész más magatartási szabályokat is előírhat, különös tekintettel a bűncselekmény jellegére, az okozott kárra és az elkövető társadalmi beilleszkedésének esélyeire. [Btk. 82. § (5)-(6) bekezdés]
A KIMISZ adatai szerint a jelenleg folyamatban lévő, szabadultakat érintő ügyekben az alábbi külön magatartási szabályok előírására került sor: álláskeresőként való regisztráció, bejelentkezés közmunkára, csoportos foglalkozáson való részvétel, gyógykezelések igénybevétele, jelentkezési kötelezettség, kapcsolattartás tilalma, közösségi jóvátétel, nyilvános hely látogatásának tilalma, pszichológiai tanácsadáson való részvétel, szeszes ital fogyasztásának tilalma, tanulmányok folytatására való kötelezés, illetve tartási kötelezettség teljesítése. Ez jelenleg - felnőtt- és fiatalkorúak esetében – összesen 64 ügyet jelent, amely kevésnek mondható. A KIMISZ szerint a bv. bírók aktivitása meglehetősen alacsony e téren, csak ritkán kerül sor pártfogói vélemény készítésére és külön magatartási szabályok előírására. 
2006-ban folyt egy kutatás a speciális magatartási szabályok érvényesülésének gyakorlatáról, amely során a kutatók arra a következtetésre jutottak, hogy a szabályoknak gyakran nem egyértelmű a tartalma, nem elég konkrétak, nehezen ellenőrizhetőek. Jellemző a passzív magatartást elváró szabályok előírása az aktív cselekvésre ösztönzés helyett. A kutatás eredménye alapján a pártfogó felügyelők konkrétabb javaslatok megfogalmazására törekszenek véleményükben.
Fontos kiemelni, hogy a pártfogó felügyeletnek kettős funkciója van: támogatást nyújt az egyébként társadalmi előítéletek miatt hátrányos helyzetbe kerülő elkövetőknek, továbbá ellenőrzést végez, így egy olyan büntetőjogi intézkedés, amely kényszer a pártfogoltra nézve. Célja az ismételt bűnelkövetés megakadályozása, illetve a társadalomba való beilleszkedéshez való segítségnyújtás, így az egyes külön magatartási szabályok meghatározásakor csak olyan tilalom alkalmazható, amely nem jelent a törvényi célokkal összeegyeztethetetlen beavatkozást a pártfogolt magánéletébe.

4. 3. A pártfogó felügyelő feladatai

A pártfogó felügyelet funkciója kettős, kontroll és támogató elemeket is magában foglal. A cél az elkövető aktivitásra késztetése: szembesülnie kell tette következményeivel. A pártfogó egyik feladata ezzel összefüggésben azon kockázati elemek feltárása, amelyek kiküszöbölése csökkentheti az újabb bűnelkövetés esélyét.
 „A pártfogói munka alapvető célja minden esetben a közösség és az egyén védelme érdekében a társadalommal összeütközésbe került személy integrálása: támogatása abban, hogy életét, magatartását az általános normák szerint tudja irányítani. A pártfogó feladata egyrészt, hogy az egyén képességeit erősítve alkalmassá tegye a társadalmi együttélésre, másrészt, hogy a befogadó környezetet, a közösséget is alakítsa, elfogadóbbá tegye, és mindkét oldalról aktivizálja az esetleg fel nem merült kapacitásokat.”
A pártfogó által ellátott feladatok ugyanakkor ennél tágabbak, környezettanulmányt, pártfogó felügyelői véleményt készít, közérdekű munka végrehajtásával kapcsolatos feladatokat lát el, részt vesz az utógondozásban, illetve büntetőügyekben a közvetítői eljárás lefolytatásában. A KIMISZ által adott tájékoztatás szerint e feladatokat jelenleg 364 pártfogó felügyelő látja el, ebből 168-an a fiatalkorúak, 196-an a felnőtt korúak ügyeiben járnak el. A teljes ügyforgalom évek óta emelkedik, az utógondozással kapcsolatos ügyek száma ugyan folyamatosan csökken, de már most biztosnak tűnik, hogy 2012-ben a Szolgálat teljes ügyforgalma meg fogja haladni a 100 ezret. A magas ügyszám erősen determinálja a pártfogolttal való kapcsolattartás gyakoriságát és a kapcsolattartás időtartamát is.
A pártfogó felügyelő tervet készít, amely tartalmazza a bűncselekmény elkövetéséhez vezető okok feltárását, a bűnismétlés vonatkozásában fennálló, a terheltet veszélyeztető körülményeket, a megszüntetésükhöz szükséges teendőket, a pártfogolt, a pártfogó felügyelő és a közreműködő intézmények vonatkozásában.
A pártfogó felügyelet végrehajtása során a pártfogolt nincs kezdeményező helyzetben, szerepe alárendelt, a bírói/ügyész határozatban foglaltakat akkor is végre kell hajtani, ha a pártfogolt nem együttműködő.
A pártfogó felügyelő probléma-meghatározásának középpontjában az áll, hogy milyen körülmények vezetnek a bűncselekmény elkövetéséhez, mi a teendő a megelőzésük, megszüntetésük érdekében. „A pártfogó felügyelet egyik legfontosabb célja a további bűncselekmények elkövetésének megelőzése, a bűnelkövető viselkedés módosítása, korrekciója. Ehhez fel kell tárni a bűncselekmény elkövetéséhez vezető okokat, illetve a terv készítésekor is fennálló, a bűnismétlés szempontjából a terheltet veszélyeztető körülményeket. A kriminalitás okainak, mint lehetséges kockázati tényezőknek az alapos meghatározása, elemzése a jó akcióterv alapja, hiszen ennek függvényében lehet a beavatkozási pontokat, a megfelelő módszereket és eszközöket tervezni.”
Az állapotfelméréshez és a kockázati tényezők értékeléséhez a pártfogó felügyelő az alábbi szempontok alapján is adatgyűjtést végez:
–	nem, nemi identitás és életkor;
–	korábbi büntetendő cselekmények; gyermekkori bűnelkövetés adatai;
–	iskolai végzettség, képzettségi szint; tanulmányok folytatása, erre vonatkozó tervek, motiváció;
–	munkaerő-piaci megjelenés, foglalkoztatottság, erre vonatkozó tervek, motiváció, alkalmazás jellege, jövedelemszerző tevékenység, megélhetés, havi jövedelem, vagyoni helyzet, munkakultúra, munkaalkalmasság, monotóniatűrés, fegyelem, instruálhatóság, egzisztenciális problémák, adósság és kezelése;
–	a személyiség jellemzői, beállítódás, viselkedés, impulzivitás, befolyásolhatóság, dyslexia, szociális készségek fejlettsége, szükségletek késleltetésének képessége, morális szint, motiváció, realitás funkció működése;
–	életmód, életkörülmények, életvezetés, napi időtöltés, napirend;
–	családi állapot, családstruktúra, mintakövetés, szocializáció, családi konfliktusok, izoláció;
–	drog-, alkohol-, gyógyszerhasználat, egyéb szenvedélybetegségek, függőségek, egészségi, fizikai, mentális, pszichés állapot;
–	lakhatási körülmények (hajléktalanság, intézményes elhelyezés), településforma, a különböző szolgáltatások elérhetősége; 
–	kortárscsoport, baráti kör, referencia csoport, partnerkapcsolat;
–	szubkultúra, szegregált helyzet. 
A pártfogó felügyelő a végrehajtás teljes folyamatában érvényesíti kontroll és segítő funkcióját. Elsősorban az egyéni esetkezelésben szokásos módszereket (interjú, környezettanulmány, családlátogatás, családgondozás, konfliktus-kezelés, tanulmányi teljesítés elősegítése, elszámoltatás, tanácsadás, személyes közbenjárás stb.), másodsorban a csoportos technikákat alkalmazza. Fenntartja és építi a pártfogolt motivációját az együttműködésre, folyamatosan látókörében tartja. Arra törekszik, hogy a pártfogolt szociális státusza javuljon a folyamatba történő belépéséhez képest (kiemelten a beiskolázás, munkába állítás, szállás problémák vonatkozásában) különösen annak érdekében, hogy a büntetési célok megvalósuljanak, a pártfogolt eleget tegyen az előírt magatartási szabályoknak és kötelezettségeknek.
A pártfogó felügyelői esetkezelés legfontosabb reintegrációs irányai:
–	munkaerő-piaci (re)integráció;
–	képzés;
–	drog- és alkoholproblémák;
–	pénzügyek.
Munkaerő-piaci (re)integráció: a pártfogó felügyelők intenzíven együttműködnek a munkaügyi ellátórendszer különböző szervezeteivel, de a hazai körülmények jelenleg nem kedveznek a munkaerő-piacon való megjelenés rövidtávon való javulásának. Így a pártfogó felügyelők esetkezelésében jelentős szerepe van annak is, hogy a munkanélküliség másodlagos kedvezőtlen hatásait mérsékeljék. A tartós munkanélküliség okozta kilátástalanság kifejezett krízisintervenciós beavatkozást igényel. A pártfogó felügyelői tevékenység középpontjában áll a pártfogoltak képzésbe juttatása, az ahhoz szükséges motiváció felkeltése is.
A tartós otthontalanság alapvetően megnehezíti a reszocializációs törekvések sikerét, így a munkába állás, képzésbe juttatás, drog- és alkoholproblémák kezelése, az áldozattá válás, a bűnismétlés kockázatának mérséklése is ellehetetlenül. További probléma, hogy a pártfogó felügyelet végrehajtása rendszeres kapcsolattartáson alapul, amit a hajléktalan pártfogoltak folyamatos mozgása és hosszabb-rövidebb ideig tartó elérhetetlensége sokszor nem tesz lehetővé. 
Az addikciós problémák esetében fontos a tünetek korai felismerése, és a kezelőhelyre történő irányítás, illetve nagyon fontos a beteg környezetének (elsősorban családjának) a gondozása is. 
A pénzügyek kezelésében a magyar népesség általánosságban is járatlan, és különösen igaz ez a pártfogoltakra. Jelentős részük olyan családban nőtt fel, ahol nem volt lehetőség a vagyongyarapodásra, a bevételek kisösszegű munkabérekből, illetve segélyekből álltak, amelyek felhasználása az elemi szükségletek kielégítése érdekében történt, jellemző volt a máról holnapra élés, a forrásokat általában a nők kezelték, a gyermekeket a tervezésbe egyáltalán nem vonták be. Következményként jellemző az eladósodás, az irreális vásárlási szokások kialakulása. Az esetkezelésben a pártfogó a pártfogolttal együtt számba veszi a bevételi és a kiadási oldalon jelentkező tételeket, a szükséges megtakarítási célokat, és az adósságkezelés szempontjait. Segít a pártfogoltnak a reklámok és a „kedvező” vásárlások feltételeinek értelmezésében, növeli a tudatosságát. Különösen nagy szerephez jut ez akkor, amikor a pártfogolt nagyobb összeghez jut (pl. megkapja az első munkabérét).
A fiatalkorúak pártfogó felügyeletének sajátosságai közé tartozik az életkori sajátosságoknak megfelelő eljárás és módszer. Ebben az életkorban még nem rögzültek az egyes viselkedésformák, így korrekciójukra több lehetőség van. A fiatal modellt keres, aki optimális esetben akár a pártfogó felügyelő is lehet. Az esetkezelés maga sokkal intenzívebb, a fiatalkorú életviszonyainak kialakulatlansága, nagyfokú mobilitása, a változások gyakorisága, a befolyásolhatóság indokolja, hogy gyakori legyen a kapcsolattartás. Fiatalkorúak esetén gyakori, hogy olyan családban élnek, ahol már a szülők sem dolgoznak, nincs, aki velük együtt keljen és pontosan az iskolába indítsa őket. Többek között ezzel is magyarázható, hogy korán elkezdődik a mulasztás, a sorozatos kudarcélmények megjelenése, a tanulmányok idő előtti megszakadása. A pályakezdő munkanélküliek számának növekedésével egyre kevesebb az esély a munkatapasztalatok megszerzésére is. Mindezekre tekintettel a pártfogók arra törekszenek, hogy a pártfogoltakat megtartsák vagy visszaintegrálják a nappali tagozatos képzésbe. Az iskolából már kimaradt vagy nem tanköteles korúak képzése a munkaügyi szervezetek programjaiban a legeredményesebb, de szinte teljesen megoldatlan azoknak a felzárkóztatása, akik a nyolc általános iskolai végzettséggel sem rendelkeznek.  
A fiatalkorúak egyre korábbi életkorban kerülnek olyan helyzetbe, amikor valamilyen addikció kialakul. A pártfogó egyrészt a függőségek korai felismerésével, a megfelelő kezelőhelyre való juttatással, és a megromlott kapcsolatok rendezésével segíthetik elő az életmódjavulást. Ennek érdekében a Szolgálat kiterjedt együttműködést folytat a különböző prevenciós, gyógyító és rehabilitációs intézményekkel, illetve szervezetekkel. 
13-15 éves korban megnő a jelentősége a kortársak csoportjához való tartozásnak, amely jelentős szerepet tölt be a szocializációs folyamatban. A pártfogó felügyelők sokszor nemcsak az adott fiatalkorút, de az egész csoportot is, amelyhez tartozik, egy időben fogadja, vagy maga szervez külön csoportokat, szabadidős tevékenységeket. Különös jelentősége van a kortárssegítők munkájának, amit főleg a felsőoktatásban résztvevő hallgatók bevonásával valósítanak meg.

4. 4. Csoportos esetkezelés, közösségi foglalkoztatók

A pártfogó felügyelet 2003-as reformját követően az addig kizárólag egyéni esetkezelésben megnyilvánuló tevékenység mellett megjelent a csoportos technikák iránti igény is. „A csoportos esetkezelési technika előnyei közé tartozik, hogy
–	a különböző valós, szociális tanulási helyzetekben számos szerep kipróbálására ad lehetőséget;
–	az összetartozás élménye a szociális biztonságot, empátiát növeli, a résztvevők egymást sikeresen el tudják fogadni, támogatni (kompetenciaélmény átélése, saját erőforrások mozgósítása);
–	a kliens és problémái szociális térbe integráltan, közösségi jellegűen kerülnek kezelésre, csökken a kitaszítottság, a „csak én vagyok ilyen helyzetben”, a „kizárólag nekem van ilyen problémám” érzése. A módszer hatékony a marginalitás kezelésére, a társadalmi befogadás növelésére;
–	mellérendelt kapcsolatok modellálására van lehetőség;
–	a széleskörű verbális és nonverbális kommunikáció egyaránt megjelenik, amelynek felismerése, megértése, tudatos kinyilvánítása és fejlesztése egyaránt fontos;
–	eredményességét növeli a színes társas kapcsolatokban rejlő dinamika, a hiteles referenciacsoport pedig erősíti a pozitív értékek, társadalmi szabályok rögzülését, érvényesül a csoportkontroll;
–	növeli a bűncselekményekhez vezethető helyzetek felismerését, megértését, alternatív megoldási módszereket tanít és gyakoroltat be a résztvevőkkel, növeli a problémamegoldó készséget;
–	költséghatékony.”
A csoportos foglalkozások legelterjedtebb módszere a kognitív-behaviorista viselkedésterápia, amely egyfelől a hibás viselkedési elemeket tárja fel és korrigálja, másrészt a hiányzó helyzetmegoldó képességeket tanítja meg. „A csoportos foglalkozások kulcsszavai: „részt vesz”, „átgondol”, „megbeszél”, „tanul”, „figyelembe vesz”, „gyakorol”. Az első, tagadás utáni fázist követően a tartós pozitív változás elérése érdekében alapvető, hogy a kliens eljusson a beismeréshez, amely után következhet csak a változás szükségességének belátása, majd az új viselkedés begyakorlása. Lényeges, hogy az elkövető megértse, és megfelelő válaszokat tudjon adni a jellegzetes rizikóhelyzetek elemeire (pl. hely, idő, társak/kollégák, hangulat, alkohol/drogok használata stb.). Néhány foglalkozás esetében részletes megelőzési és vészhelyzet-tervet is kidolgoznak a résztvevők. Ebben leírják, hogy ha a tanultak ellenére mégsem tudnák elkerülni a kritikus helyzetet, milyen megoldást fognak alkalmazni annak érdekében, hogy ne következzen be bűncselekmény (...).”
A kognitív-behaviorista módszer egyik példája az agresszió-helyettesítő tréning, amely három komponensből áll: 
–	szociális készségfejlesztő modul (fő komponensei a mintaállítás, a viselkedési gyakorlat, a szociális megerősítés és a transzfer-tréning);
–	az indulatkontroll-tréning modul (célja az önkontroll javítása, az indulat/agresszió csökkentése és kontrollálásának javítása az „indulatkezelési lánc” lépéseinek megismerésével);
–	erkölcsi érvelés modul (erkölcsi dilemmákkal szembesíti és megpróbálja magasabb érvelési szintre emelni a résztvevőket).
A Btk. külön magatartási szabályként nevesíti a Szolgálat pártfogó felügyelői programja szerinti foglalkozáson való részvétel előírhatóságát. Az országban két foglalkoztató működik, a Jóvá-Tett-Hely Közösségi Foglalkoztató Budapesten és a Zöld Ház Közösségi Foglalkoztató Miskolcon. Mindkét foglalkoztató a Szolgálat szervezetének részét képezi. A foglalkoztatók elsődleges célcsoportja a fiatalkorúak, illetve a fiatal felnőttek csoportja és számukra dolgozott ki programokat: szociális készségek fejlesztésére szolgáló csoportos foglakozások, a munkába állás, álláskeresés, a tanulás segítésére, a szabadidő hasznos eltöltésére irányuló programok, kábítószer-használók számára megelőző-felvilágosító szolgáltatás, pszichológiai tanácsadás. A foglalkoztatók az elkövetők reintegrációs szükségleteivel komplex módon tudnak foglalkozni, illetve számos olyan szolgáltatást tudnak nyújtani, amit a pártfogó felügyelők leterheltségük miatt nem. A foglalkoztatókban egyes szolgáltatásokat külső szakemberek, civil szervezetek, önkéntesek is nyújthatnak.
A Jóvá-Tett-Hely Közösségi Foglalkoztató feladata a fiatalkorú és fiatal felnőtt kliensek kriminogén szükségleteinek kezelését célzó, külön magatartási szabályként előírható programok biztosítása, részvétel a közösségi büntetések végrehajtásában, a büntető igazságszolgáltatáson kívüli, közösségi szereplők bevonásával. Elsősorban csoportos és/vagy egyéni foglalkozásokat folytat a szociális készségek fejlesztése céljából, helyreállító igazságszolgáltatási, tanulást segítő, munkaerő-piaci érvényesülést elősegítő, illetve strukturált szabadidő eltöltésre szolgáltató programokat alkalmaz. Működésének alapelvei közé tartozik a közösség védelme, a személyközpontú bánásmód (az ügyfelek élethelyzetéhez, képességeihez, készségeihez igazodó szolgáltatások, programok nyújtása), a büntetés passzív eltűrése helyett az elkövetők aktív hozzáállását megkívánó szankcionálási formák alkalmazása, a sértettek érdekeinek érvényesítése, érzelmei szükségleteinek figyelembevétele a programok kialakítása során, a közösségi részvétel ösztönzése, partnerségen alapuló működés. 
A csoportos foglalkozások célja a konfliktuskezelési készség, a felelősség, az empátia, a problémamegoldás, a kommunikáció, illetve az önbizalom fejlesztése. A konfliktuskezelési készség fejlesztése során előtérbe helyezik a proszociális viselkedésminták megtanulását, begyakorlását, az adaptív viselkedés, hasznos és szociálisan értékes konfliktuskezelő technikák befogadását és gyakorlását, a frusztráció tolerancia szintjének az emelését, a kontrollált viselkedés megtanulását. A programok célja emellett a társak iránti és környezeti felelősségtudat, az együttműködés, a kölcsönös megértés és elfogadás, a segítőkészség, az egyéni és csoportos problémamegoldó, helyzetfelismerő és döntési képesség fejlesztése, kommunikációs technikák tanulása, önismereti élmény megszerzése stb. E szociális készségek fejlesztésére szociális készség fejlesztő, élménypedagógiai, illetve ART tréning csoportos foglakozás szolgál. 
A Zöldpont Közösségi Foglalkoztató célja a fiatalkorú, illetve a fiatal felnőtt bűnelkövetők sajátos szükségleteit, az esetükben előforduló leggyakoribb bűnismétlési kockázatokat és a sértettek érdekeit figyelembe vevő beavatkozási formák kialakítása és személyre szabott alkalmazása. Programjai közé tartoznak a szociális készséget fejlesztő csoportos foglalkozások, pszichológiai tanácsadás, közösségi jóvátétel, a családi döntéshozó csoportkonferencia, tanulássegítés, munkaerő-piaci tanácsadás, álláskeresés, ingyenes internet hozzáférés biztosítása, szociális ügyintézés, hivatalos iratok pótlása, illetve szabadidős programok szervezése. 

5. Utógondozás

Azon elkövetők részére, akik esetében nem rendelték el a pártfogó felügyeletet, lehetőség van az utógondozásban való részvételre. Az utógondozás célja, hogy a szabadságvesztésből szabadulónak, illetve a javítóintézeti nevelésből elbocsátottnak a társadalom védelme érdekében, az ismételt bűnelkövetés megelőzése céljából segítséget nyújtson a beilleszkedéshez és az ehhez szükséges szociális feltételek megteremtéséhez. Az utógondozás keretében pártfogó felügyelői segítséget kérhet:
–	a bv. intézetben szabadságvesztés büntetését töltő elítélt;
–	a javítóintézeti nevelt;
–	a szabadságvesztésből feltételes szabadságra bocsátással pártfogó felügyelet elrendelése nélkül szabadult;
–	a szabadságvesztés tartamának kitöltésével szabadult;
–	a javítóintézetből véglegesen elbocsátott.
A javítóintézetből véglegesen elbocsátottak elsődlegesen a javítóintézetek utógondozói részlegét és szolgáltatásait vehetik igénybe, de emellett pártfogó felügyelői segítséget is kérhetnek. 
A pártfogó felügyelő az utógondozott számára elsősorban az alábbi területeken nyújt segítséget:
–	családi, társas kapcsolatok helyreállítása;
–	iratok pótlása;
–	pénzbeli ellátásokhoz való hozzáférés;
–	tájékoztatásellátásokról, szolgáltatásokról;
–	lakhatási kérdések;
–	munkába állás, pályaorientáció;
–	megkezdett tanulmányok folytatásának támogatása;
–	megkezdett gyógykezelések folytatásának támogatása;
–	készség- és kompetenciafejlesztés; konfliktuskezelés, agressziókezelés.
A pártfogó felügyelő egy személyben hatósági és segítő szakember, a tevékenysége mindig valamilyen büntetőjogi szankció végrehajtása mellé rendelődik a jogalkalmazók által. Ezzel szemben az utógondozás kizárólag támogató elemekből épül fel. A két tevékenység közötti további különbségek: 
– az utógondozás büntetetés-végrehajtási jogintézmény, míg a pártfogó felügyelet büntetőjogi intézkedés; 
– az utógondozás az elkövetők, szabadultak meghatározott köre által, önként igénybe vehető, szemben a pártfogó felügyelettel, amelynek végrehajtására az ügyész vagy a bíróság határozata kötelez;
– az utógondozás során nincs előírva, nem kell végrehajtani magatartási szabályokat, míg a pártfogó felügyelet végrehajtása során minden esetben érvényesülnek legalább az általános magatartási szabályok; 
– a börtönpártfogolás, az utógondozás végrehajtásához hátrányos jogkövetkezmény nem kapcsolódik, szemben a pártfogó felügyelet végrehajtásával, ahol a büntetőjogi szankcióval fenyegetettség minden esetben jelen van. 
Az utógondozás magában foglalja a szabadulás előtt végzett börtönpártfogolást, illetve a tényleges szabadulás után végzett utógondozást is. A nemzetközi és a hazai gyakorlatban a szabadulók beilleszkedését célzó tevékenységek széles skálán mozognak. Ezek egy része jogszabályi kötelezés alapján, más része speciális (kísérleti) programok keretében valósul meg. Bizonyos esetekben a bűnismétlés megelőzése az elsődleges szempont, míg máskor a büntető igazságszolgáltatási célok helyett a segítségre szoruló emberek szükségleteinek kielégítése, illetve a társadalmi kirekesztettség vagy a börtönártalmak csökkentése kerül előtérbe. A kockázatalapú utógondozói modell alapfeltevése, hogy az elítélt veszélyt jelent a társadalom számára, ezért szükség van a szabadulás utáni különféle kontrollra (pl. drogteszt, elektronikus monitorozás). Ezt a formát szinte kizárólag az állam gyakorolja, és általában a különösen veszélyes elkövetők körében, külön bírói döntés alapján. A kockázatalapú ellentéte az elkövető szükségleteire fókuszáló modell, napjainkban általánosan elterjedt. A kielégítetlen szükségleteket (pl. hajléktalanság, munkanélküliség) a szakirodalom általában kriminogén tényezőként értékeli. A szükségletalapú modellnek megfelelő beavatkozások az elkövető társadalmi beilleszkedését segítik elő. A modell hátránya egyrészt az, hogy könnyen eredményez rövid távú megoldásokat, másrészt az, hogy az elítélt szükségleteit egy külső személy határozza meg, ahelyett hogy beilleszkedéséért saját maga viselne felelősséget. Az egyéni erőforrás alapú modell jelenleg még inkább elméleti konstrukció. Ez a modell a volt elkövető társadalmi hozzájárulására fókuszál, azaz arra, hogy miként lehet az elkövető a társadalom hasznos és megfontolt tagja. Azt hangsúlyozza, hogy az elkövető akkor tud beilleszkedni, ha a jóvátételnek köszönhetően mentesül a stigmatizáció alól, így a helyreállító igazságszolgáltatási szemléletet érvényesíti. Ez a megközelítés az elkövető aktív részvételére, a folyamat iránti elköteleződésére épít.
A segítő beavatkozás:
– a beilleszkedés objektív feltételeinek megteremtésére, p1. szociális szolgáltatások biztosítására irányul, vagy az elkövető magatartásának megváltoztatására fókuszál; 
– praktikus segítséget nyújt, vagy az önálló problémamegoldáshoz szükséges készségeket és motivációt fejleszti;
– az elkövető önkéntes részvételén, vagy kötelezésen alapul;
– rövid távú problémamegoldásra, vagy a hosszabb távú fenntarthatóság támogatására törekszik; 
– civilek, önkéntesek, vagy az állam által valósul meg; 
– a büntetés-végrehajtási intézetben, vagy a szabadulás után, illetve közvetlenül a szabaduláskor nyújt segítséget, vagy ezek kombinációjában realizálódik.
A hazai gyakorlatban az utógondozás az elítélt, illetve a szabadult önkéntes igénybevételén alapul. A szabadulás utáni beilleszkedés segítését döntően az állami szervezet végzi, a területre szakosodott civil szervezetek tevékenysége eseti és csekély. Az utógondozás jellemzően a szükségletalapú modell szerint működik, ezen belül elsősorban a beilleszkedéshez nélkülözhetetlen objektív szükségletek kielégítésére fókuszál. Az utógondozás legfontosabb elemei a közös problémafeltárás, az erőforrások feltérképezése és az önálló problémamegoldásra való felkészítés célkitűzése. Az egyéni módszerek skálája felöleli a tájékoztatást, az egyéni esetkezelést, a szociális ügyintézést. A motivációs interjú célja, hogy az érintett a saját ambivalenciáját maga fedezze fel annak érdekében, hogy a viselkedés változásának folyamatában ez segítse. A dinamikus motiváció koncepcióra épülő módszer hozzásegíti az egyént ahhoz, hogy felismerje, milyen értékeket, minőséget kíván elérni, illetve, hogy döntéseket hozzon a saját életéről. A csoportos foglalkozások közül különösen kedvező hatásúak az agressziókezelő, a munkaerő-piaci, valamint a szabadulás utáni életre közvetlenül felkészítő, tematikus csoportos foglalkozások.
A reintegráció olyan folyamat, amelynek során a beilleszkedés objektív és szubjektív feltételei az egyéni erőforrásokra alapozva, külső segítséggel, szolgáltatás igénybevételével alakulnak az egyén és a közösség számára elfogadható irányba. Az utógondozás célja, hogy a további bűnelkövetéstől tartózkodva az egyén beilleszkedjen, reintegrálódjon a helyi közösségbe, a társadalomba. A szabadulás utáni időszak feltételezi az egyén pozitív viszonyulását a helyi közösség, a társadalom irányába. A beilleszkedést értelemszerűen ugyanazok a körülmények nehezítik, mint a pártfogoltak esetében. 
A lakhatással kapcsolatban a pártfogó felügyelői szolgálat egyik célja, hogy a jövőben legyenek a szabadultak számára fenntartott speciális férőhelyek egyes hajléktalanszállókon. A lakhatási problémák megoldásának másik lehetséges útja az ún. félutas házak működtetése vagy igénybevétele lenne. A félutas házak a zártintézeti körülmények közül érkező szabadultak (vagy pl. gyógyult függők) elhelyezését szolgálják, védettséget és támogatást biztosítva a szabad életbe való átmenet fokozatosságához. A félutas házakban a szabadulók elszállásolása bizonyos feltételekhez kötött, így pl. a szabadultnak munkába kell állnia akár a félutas ház által fenntartott vagy ajánlott, illetve külső munkahelyen, továbbá különböző, a szociális készségeit fejlesztő foglalkozásokon kell részt vennie.

6. Munkaerő-piaci (re)integráció

A szabadságvesztésből szabadultak foglalkoztatása (a közfoglalkoztatás kivételével, mellyel az AJB-4162/2012. számú ügyben készült jelentés foglalkozik) jellemzően a versenyszférában valósul meg, gazdasági érdekektől vezérelve, korlátokat az általános és szektorspecifikus jogszabályok szabhatnak. A szabadult személy saját szuverén döntésén, motivációján múlik, hogy szabadulását megelőzően részt vesz-e visszailleszkedését segítő akár munkavállalással, akár egyéb programokban. Rajta múlik, hogy szabadulása után igénybe veszi-e a pártfogó utógondozási segítségét, az egyéb rendelkezésre álló támogató szervezetek (pl. civil szervezetek, egyházak) segítségét, de legfőképpen az múlik rajta, hogy munkát vállal-e és milyen munkát hajlandó vagy képes elvégezni. Helyzetüket tekintve többnyire hátránnyal indulnak a munkaerő-piacon. 
Hatásköröm korlátai miatt a vizsgálat során a munkához való jog és a foglalkozás szabad megválasztásához való jog érvényesülésével összefüggésben csak azon aspektusokra térhettem ki, amelyek állami kötelezettség- és felelősségvállalással vannak összefüggésben, illetve a munkaerő-piaci tapasztalatokat, trendeket gyűjthettem csokorba, amelyek alapján megfogalmaztam javaslataimat. 
A vizsgálatom során felszínre kerültek azok a tényezők, amelyek a szabadságvesztésből szabadultak munkavállalása, társadalmi visszailleszkedésük ellen hatnak: munkaerő túlkínálat, foglalkoztatási lehetőségek korlátozottsága, nem feltétlenül korszerű szakmai ismeret, tapasztalat, gyakorlat, munkatapasztalat, munkamorál hiánya, személyi visszailleszkedési nehézségek, hátrányos szociális helyzet, büntetett előélet, munkavégzés körülményeinek különbözősége a büntetés-végrehajtás intézeteihez képest (különösen: munkavégzésnek nincs kényszer jellege, önfenntartás, öngondoskodás, felelős magatartás hiányosságai). A pályakezdők, javítóintézetből szabaduló fiatalok esetében a munkaerő-piacon számításba vehető munkatapasztalatról, szakismeretekről, felelősségvállalásról még kevésbé lehet következtetéseket levonni. A területen tevékenykedő társadalmi szervezetek, egyházak, állami szervek számára nem jelentenek újdonságot a megállapítások, számos tanulmány értékelte már a tárgyalt témát.
Különös hangsúly és felelősség helyeződik az állami intézményekre, illetve a szabadulást megelőző időszakra a munkába és a társadalomba történő be- vagy visszailleszkedés segítése érdekében. Ennek egyik színtere maga a büntetés-végrehajtási intézet. A munkára való szocializálás terén a szabadságvesztés eltöltése alatt a szakképzések, oktatások, ugyanígy a munkával szerzett gyakorlat, tapasztalat hasznosan készíthetik fel a fogvatartottakat a kinti életre. 
A börtönpártfogolásnak a szabadulást megelőző hónapokban szintén komoly megerősítő jellege van: különösen a tájékoztatás nyújtása (ideértve az utógondozás lehetőségét és érdemét), felkészítés a kinti életre, motiválás stb. 
Másik oldalon a vizsgálat eredményei igazolják, hogy léteznek a szabadságvesztésből szabadulók munkavállalási esélyeinek növelését, foglalkoztatásuk elősegítését célzó kedvezmények és programok, a minisztériumok, az Igazságügyi Hivatal, a pártfogói felügyelői szolgálat erőfeszítéseket tesznek arra, hogy viszonylag szűkös forrásokból támogató, segítő programokat szervezzenek. A támogató programok, gyakorlati kezdeményezések azonban nem országszerte elérhetők, illetve több esetben a pályázat futamidejéhez kötötten rendelkeznek anyagi forrással, így az adott projekt elérhetősége is időszakos.
A sikeres re/integráció hatékony lépés lehet a bűnmegelőzés irányába. Nem szervezeti, jogszabály-módosítási kezdeményben látom a szabadságvesztésből szabadultak munkaerő-piaci és társadalmi be/visszailleszkedésének esélyeit. Sokkal inkább a képzési, szocializációs, kriminálpedagógiai szempontból értékes támogató programok, eszközök és infrastruktúra folyamatos, könnyen hozzáférhető, megbízható módon történő működésének biztosításában, melyhez megfelelő képzettségű és szakértelmű humán erőforrás áll rendelkezésre. Ugyanakkor a projekteknek, képzéseknek a munkaerő-piac elvárásait is szem előtt kell tartaniuk, elengedhetetlen az együttműködés és a kapcsolat a versenyszféra szereplőivel.

7. A börtönpártfogolással kapcsolatos tapasztalataim

A Márianosztrai Fegyház- és Börtönt érintő vizsgálatomat lezáró AJB-5189/2012. számú jelentésemben külön kitértem a börtönpártfogolás intézményére. A főbb megállapításaimat indokoltnak tartom itt is összefoglalni.
A büntetés-végrehajtási intézetben büntetésüket töltő elítéltek látogatása a büntetés-végrehajtási intézet székhelye szerint illetékes fővárosi, megyei igazságügyi szolgálat kijelölt pártfogó felügyelőjének a feladata (börtönpártfogolás). Az elítélt szabadulása után a lakóhelye (tartózkodási helye) szerint illetékes fővárosi, megyei igazságügyi szolgálat végzi az utógondozást. A börtönpártfogolás célja, hogy a büntetés-végrehajtási intézetből szabadlábra helyezés várható időpontja előtt legalább hat hónappal elkezdődjön az elítélt tájékoztatása az esetleg elveszett iratai pótlásának, ha szükséges, egészségügyi, szociális intézményi ellátásának vagy elhelyezésének, munkavégzési, illetve tanulmányok folytatásának, letelepedésének, szállásának vagy lakhatásának, tanácsadó vagy felvilágosító programokon való részvétele lehetőségeiről és szabályairól, valamint az elítélt családjának, gondozójának a felkészítése az elítélt lehetőség szerinti visszafogadására. 
A pártfogóknak tehát kulcsszerepük van a szabadulásra felkészítésben, a szabaduló elítéltek társadalomba való visszailleszkedésének elősegítésében, az elítéltek szabadulás utáni létviszonyainak rendezésében. Emiatt is különösen sajnálatos, hogy a pártfogó felügyelők létszáma 2011-ben drasztikusan csökkent, amely miatt börtönpártfogó nem tudja látogatni megfelelő időközönként az intézményt. 
Az állandó börtönpártfogás hiánya különösen a hosszabb szabadságbüntetést töltő elítélteknél jelent problémát, akik a büntetéssel járó többlethátrányok miatt már jórészt elvesztették képességüket az önálló életvitelre. A stigmatizáció miatt is támogatásra szorulnak a társdalomba való visszailleszkedésben. A pártfogó az emberi méltóság részét képező önbecsülés erősítését, helyreállítását segítheti, illetőleg a változtatás irányába terelheti a szabaduló fogvatartottat.
A márianosztrai bv. intézetben – a parancsnok tájékoztatása szerint – az utóbbi évekig jól működött a pártfogói munka, de napjainkra háttérbeszorult, illetve megszűnt. Az elítélt szabadulásra való felkészítése a nevelőre marad, aki egyéb feladatai mellett végzi azt. A nevelő által esetleg folytatott utánkövetés eredménye szerint család nélkül nincs esélye a társadalomba való visszailleszkedésnek.
Mindezek alapján megállapítottam, hogy a szóban forgó intézet fogvatartottjainak élethez és emberi méltósághoz való jogát, valamint a jogbiztonság követelményének érvényesülését közvetlenül veszélyezteti a börtönpártfogók hiánya, feladataik nevelők által való ellátása.
Álláspontom szerint fent említett megállapításaimat a jelen vizsgálat tapasztalatai is megerősítik, úgy vélem tehát, hogy a probléma megoldása nem tűr halasztást.

8. A felmerült problémák, javaslatok összegzése

A Legfőbb Ügyészség által rendelkezésemre bocsátott statisztikák (ld. melléklet) szerint 2011-ben az összes bűnelkövető 28%-a, vagyis valamivel több mint a negyedük volt büntetett előéletű. Különösen a vagyon elleni bűncselekményekre jellemző a büntetett előélet, pl. a betöréses lopás bűntettét elkövetők esetében 52,6 %-os az arányuk. Ahogyan azt már jelentésemben hangsúlyoztam, az állam felelőssége és kötelessége a(z ismételt) bűnelkövetés megakadályozása, mely a jogállamiságból fakadó alkotmányos cél, és mint olyan, komplex megoldásokat igényel. A jelenlegi helyzetet áttekintve megállapítható, hogy a bűnmegelőzés érdekében, a bűnelkövetők társadalomba való visszailleszkedését elősegítő rendszer nem kellően hatékony, ami a jogállamisággal összefüggő visszásságot okoz.
Nem elhanyagolható, hogy a szabadságvesztésből szabadultaknak csak kis része áll kötelező pártfogó felügyelet alatt, a többiek számára az önkéntesen igénybe vehető – azonban csak elenyészően igénybe vett – utógondozás nyújthat segítséget a társadalomba való visszailleszkedésben, nagy többségük azonban semmilyen külön segítséget sem kap, illetve nem kíván igénybe venni. 
E fejezetben – tekintettel a jelentés terjedelmére és szerteágazó vizsgálati területeire – indokoltnak tartom összefoglalni a megkeresett intézmények által kiemelt problémákat, nehézségeket, illetve megoldási javaslatokat, külön felhívva azokra a jogalkotó, illetve a jogalkalmazó szervek figyelmét.
A magatartási szabályokkal kapcsolatban felmerült, hogy ritkán kerül sor külön – tehát egyéniesített, speciális – magatartási szabályok meghatározására a bírósági eljárásban. Ez különösen indokolt kellene, hogy legyen a fiatalkorúak esetében. Hasonlóképpen felmerült az is, hogy a bv. bíró eljárásában az országosan is egységesnek tekinthető gyakorlat szerint rendszerint nem kerül sor pártfogó felügyelői vélemény beszerzésére, a pártfogó felügyelet elrendeléséhez, illetve a magatartási szabályok előírásához a büntetés-végrehajtási intézet előterjesztése szolgál alapul. Tekintettel arra, hogy a bíróságok tevékenységének vizsgálata nem tartozik az ombudsman hatáskörébe, ezzel kapcsolatban lehetőségem csak a figyelemfelhívás.
A pártfogók tevékenységével kapcsolatban probléma, hogy folyamatosan növekszik az esetszám, amelyhez egyáltalán nem illeszkedik a pártfogó felügyelők létszáma. 2012-ben előre láthatólag a pártfogók által ellátandó ügyek száma meg fogja haladni a 100 000-t, amit összesen 364 fő kezel. Egyértelműen megállapítható, hogy az ügyteher miatt nem jut elég idő a szabadságvesztésből szabadultak társadalmi integrációjának elősegítésére. További – szintén a szűkös erőforrásokra visszavezethető – probléma, hogy a csoportos esetkezelés nem elég elterjedt, összesen két közösségi foglalkoztató működik az országban, de ezek támogatása is csökken. Mindezeken túl a súlyos krízishelyzetben lévő pártfogoltak számára a pártfogó felügyelet által nyújtható segély mértéke is gyakorlatilag jelképes: évente két részletben 7 000 Ft adható ilyen jogcímen. A javaslatok között megjelent az önkéntesek számának növelése pl. középiskolások közösségi munkája révén. Felmerült az is, hogy a befolyt pénzbüntetések egy részét kötelezően a reszocializációra kellene fordítani, ami részben megoldaná a szűkös erőforrások miatti hatékonyságvesztést. A források növelése iránti igénnyel ugyanakkor szemben áll az az elv, mely szerint a büntetőigazság-szolgáltatás működése legyen minél takarékosabb.
A jogszabályok szintjén az érintettek szükségesnek tartanák a pártfogó felügyelet szabályai megszegésének, illetve súlyos megszegésének definiálását, illetve e két fogalomnak az egyes jogszabályokban való felváltva történő használatának megszüntetését. Méltánytalan csekély jelentőségű szabályszegések estén a javítóintézetből való ideiglenes elbocsátás megszüntetésére irányuló kötelező javaslattétel. Felmerült ismételten az előgondozás bevezetésének igénye is a kriminálisan veszélyeztetett helyzetben levő kiskorúak, bűnelkövető gyermekkorúak esetében.
A szabadultak szállásproblémáinak ideiglenes rendezésére megoldás lehetne a hajléktalanszállásokon speciálisan számukra helyek fenntartása, az iratok hiányának megoldására pedig – a büntetés-végrehajtási intézeteken belül – mozgó okmányirodák létrehozása.
A reintegrációs programok hatékonyságával kapcsolatos gátló tényezőként merült fel, hogy az érintett szakemberek, illetve intézmények között nincs, vagy esetleges az együttműködés, illetve az érintett szakemberek gyakran nem rendelkeznek korszerű szaktudással.
A munkavállalással kapcsolatos problémák közé tartozik, hogy a munkáltatók nagy része vélhetőleg nem tud az Szja. tv. által biztosított azon kedvezményről, mely szerint a szabadságvesztésből 6 hónapon belül szabadult személy alkalmazása esetén a vállalkozói jövedelemadó a foglalkoztatott után 12 hónapig fizetett társadalombiztosítási járulék összegével csökkenthető. A támogató programoknak, eszközöknek és infrastruktúrának folyamatos, könnyen hozzáférhető, megbízható módon kell rendelkezésre állniuk, melyhez elengedhetetlen az együttműködés és a kapcsolat a versenyszféra szereplőivel.
Mindazokon túl, hogy az itt felvetett megoldási javaslatokat támogatom, magam is teszek javaslatokat. Álláspontom szerint a pártfogó felügyelők között tapasztalható létszámhiány enyhítésére rövidtávon a legsúlyosabb leterheltséggel küzdő pártfogó felügyelői intézményekhez való státuszátcsoportosítás is jelenthet némi segítséget. Az utógondozotti létszám csökkenésének okait szükséges lenne kivizsgálni és megfelelő intézkedéseket tenni annak érdekében, hogy a szabadságvesztésből szabadultak vonzó támogatási lehetőséget lássanak az intézményben. Ennek kapcsán érdemes lenne megvizsgálni annak a lehetőségét, hogy volt fogvatartottakat is bevonjanak az utógondozói – de akár az elrendelt pártfogói – munkába, amely növelhetné az érintettekben az intézmény iránti bizalmat. A munkaerő-piaci integráció alapjaként a szabadultaknak a közmunkaprogramban való részvétele szolgálhat, amely elősegíthetné a szabadpiaci rendszerben működő munkára való szocializációjukat. Mindenképpen indokolt a reintegrációban résztvevők (pártfogó felügyeletek, az érintett minisztériumok, bíróságok, ügyészségek, szállást nyújtó intézmények, munkaügyi központok, civil szervezetek, egyházak stb.) közötti szorosabb együttműködés, kommunikáció. Az önkéntesek nagyobb számban való megjelenése érdekében szükség lenne a közép-, illetve felsőoktatási intézményekkel való szorosabb együttműködésre. A külön magatartási szabályok nagyobb elterjedése érdekében megfontolandó annak bevezetése, hogy azt utólagosan is meg lehessen határozni a pártfogó felügyelő előterjesztésére. A javítóintézetben, illetve a büntetés-végrehajtási intézetben megkezdett tanulmányok folytatása pedig prioritást kell, hogy élvezzen.

Intézkedéseim

Az Ajbt. 32. § (1) bekezdése, illetve 37. §-a alapján felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, a belügyminisztert, a nemzetgazdasági minisztert, és az emberi erőforrások miniszterét hogy a reintegráció előmozdítása érdekében – lehetőség szerint közösen, esetleg tárcaközi bizottság felállításával – vizsgálják meg a jelentésemben foglalt felvetéseket, javaslatokat és tegyék meg a szükséges – jogalkotási és egyéb, általuk szükségesnek tartott intézkedéseket.
Ugyancsak az Ajbt. 32. (1) bekezdése alapján – fenntartva és megerősítve az AJB-5189/2012. számú jelentésemben foglaltakat – felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert a pártfogó felügyelői állomány létszámának emelésére, a pártfogók tevékenységének áttekintésére és a börtönpártfogás eredményesebb, hatékony működése biztosítása érdekében általa is szükségesnek tartott intézkedések megtételére.

Budapest, 2012. október

Prof. Dr. Szabó Máté

Mellékletek