Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-2723/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Csikós Tímea
dr. Tóth Lívia
Az eljárás megindítása
2012. évben „A Munka Méltósága” címmel alapjogi projektet indítottam, amelynek célja a munkához való joggal kapcsolatban felmerülő visszásságok, a hazai foglalkoztatási viszonyok feltérképezése. A projekt keretein belül – különös tekintettel az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 1. § (2) bekezdésének d) pontjában foglaltakra – kiemelten kívánok foglalkozni az egyes hátrányos helyzetű csoportba tartozó személyek, ezen belül is a hajléktalan személyek munkavállalási lehetőségeivel Magyarországon.
A téma áttekintése érdekében az Ajbt. 18. § (4) bekezdése alapján hivatalból vizsgálatot indítottam, melynek célja: alapjogi szempontú helyzetképet adni a hajléktalan emberek elhelyezkedési lehetőségeiről, a munka világába történő be-, illetve visszavezetésük lehetőségeiről, dilemmáiról.
A vizsgálatom eredményes befejezése érdekében az Ajbt. 21. § (1) bekezdés a) pontja alapján tájékoztatást kértem a nemzeti erőforrás minisztertől,1 a Nemzeti Munkaügyi Hivatal főigazgatójától, Budapest Főváros főpolgármesterétől, Budapest Főváros Kormányhivatalának Munkaügyi Központjától.
Az Ajbt. 26. § (2) bekezdése alapján tájékoztatásért fordultam továbbá a hajléktalan-ellátórendszer jelentősebb, foglalkoztatási kérdésekben is érintett civil szervezeteinek képviselőihez. Információt kaptam a Menhely Alapítvány, a Magyar Máltai Szeretetszolgálat, a Vöröskereszt, a Hajléktalanokért Közalapítvány, az Oltalom Karitatív Egyesület munkatársaitól, a Február Harmadika Munkacsoport tagjaitól, valamint a FEANTSA2 magyar munkatársától.

Érintett alkotmányos jogok és alapelvek 
-	A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog (Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”);
-	Emberi méltósághoz való jog (Alaptörvény II. cikk: „Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.”);
-	A munkához és a foglalkoztatáshoz való jog (Alaptörvény XII. cikk: Mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz. Képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához. Magyarország törekszik megteremteni annak feltételeit, hogy minden munkaképes ember, aki dolgozni akar, dolgozhasson.”);
-	Hátrányos megkülönböztetés tilalma (Alaptörvény XV. cikk (1)-(2)-(5) bekezdés: (1) A törvény előtt mindenki egyenlő. Minden ember jogképes. (2) Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja. (5) Magyarország külön intézkedésekkel védi a gyermekeket, a nőket, az időseket és a fogyatékkal élőket.”); 
-	A szociális biztonsághoz való jog (Alaptörvény XIX. cikk (1) bekezdés: „Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult.”).

Alkalmazott jogszabályok
·	A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (a továbbiakban: Ötv.);
·	A foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény (Flt.);
·	A munka törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény (továbbiakban: Mt.);
·	A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény (a továbbiakban: Szoc.tv.);

A megállapított tényállás
1. A megkeresésekre adott válaszok
Tekintettel arra, hogy a nemzeti erőforrás miniszter a kormány szociális ügyekért és a társadalmi esélyegyenlőség megteremtéséért felelős tagja, megkeresésemben a hajléktalan személyek munkaügyi helyzetével kapcsolatos általános álláspontjának ismertetésére, valamint az alábbi konkrét kérdések megválaszolására kértem:
·	Milyen keretek között valósul meg jelenleg a hajléktalan emberek foglalkoztatása, és léteznek-e jelenleg futó, illetve tervezett projektek, pályázatok, kormányzati törekvések, amelyek a hajléktalan emberek foglalkoztatásának elősegítését célozzák?
·	Léteznek-e a hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző lehetőségek, illetve a munkaadók által e téren igénybe vehető kedvezmények?
·	Melyek azok az akadályok, amelyek megnehezítik a hajléktalan emberek foglalkoztatását és milyen eszközök léteznek ezen akadályok kiküszöbölésére?

A miniszter válaszlevelében arról tájékoztatott, hogy a hajléktalan emberek foglalkoztatása – természetesen az általános, munkaügyi és foglalkoztatási tárgyú jogszabályok adta lehetőségek mellett – jórészt a kifejezetten a hajléktalan célcsoportot célzó programokon, pályázatokon keresztül történik. A hajléktalan emberek foglalkoztatásának elősegítésére 2000 óta minden évben voltak olyan hazai pályázati programok, amelyek a Munkaerő-piaci Alap Irányító Testülete, vagy éppen a hajléktalanellátó-rendszer működtetéséért felelős minisztérium támogatásával valósultak meg. A 2004. évtől ezen túlmenően a hajléktalan-ellátás két közalapítványa is több esetben írt ki különböző pályázati programokat ilyen céllal.
Jelenleg az elbírálás tárca általi jóváhagyására vár az Összefogás a Budapesti Lakástalanokért és Hajléktalan Emberekért Közalapítvány által kiírt pályázat, melynek forrását a NEFMI biztosította. A program célja – 30 millió forintos keretösszeggel – a hajléktalan emberek jövedelemhez jutását segítő szervezetek forráspótló támogatása. Ennek keretében olyan programok támogatására nyílik lehetőség, melyek segítenek a hajléktalan emberek ellátáshoz jutásában, vagy éppen a munkanélküli ellátáshoz kapcsolódó együttműködési kötelezettségek és jogosultságok érvényesítésében.
A miniszter kiemelte, hogy a hajléktalan emberek munkaerő-piaci esélyeinek növelésére, foglalkoztatásuk, foglalkoztathatóságuk elősegítésére a legjelentősebb támogatást az európai uniós forrásból megvalósított, "az utcán élő hajléktalan személyek társadalmi visszailleszkedésének, foglalkoztathatóságának elősegítése, sikeres munkaerő-piaci integrációjának megalapozása" elnevezésű TÁMOP-5.3.3 program jelenti; melynek programját immár harmadik alkalommal hirdette meg a Nemzeti Fejlesztési Ügynökség Humán Erőforrás Programok Irányító Hatósága. Utalt továbbá a Hajléktalanokért Közalapítvány vezetésével zajló TÁMOP-5.3.2 kiemelt programjára is, melynek célja a TÁMOP 5.3.3 program sikerének módszertani megalapozása, s amely így közvetett módon szintén hatással van a hajléktalan emberek foglalkoztatására.
A hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző lehetőségekre, a munkaadók által e téren igénybe vehető kedvezményekre vonatkozó kérdésemre adott miniszteri válasz szerint „A foglalkoztatási tárgyú jogszabályok nem tartalmaznak nevesítetten a hajléktalan emberek foglalkoztatására tekintettel járó (pl. a foglalkoztatásuk költségeit járulékkedvezmény útján csökkentő) kedvezményeket. A hajléktalan emberek ugyanakkor – amennyiben az előírt feltételeknek eleget tesznek – ugyanúgy jogosultak a különböző foglalkoztatást ösztönző lehetőségek igénybevételére, mint bárki más.”
A hajléktalan emberek foglalkozatását nehezítő körülményekkel és az ezek kiküszöbölésére alkalmas megoldási lehetőségekkel összefüggésben a miniszter azt válaszolta, hogy a hajléktalan emberek foglalkozáshoz jutását nehezítő akadályok jelentős részben azonosak azokkal az akadályokkal, amelyek megnehezítik a többi, a nyílt munkaerő-piactól távol lévő csoportba tartozó ember munkához jutását is. Ezen túlmenően az utcai lét gyakran jár olyan következményekkel, amelyek tovább nehezítik a munkavállalást, pl. a leromlott egészségi állapot, az álláskereséshez nem megfelelő ruházat, esetleg a munka elvégzéséhez szükséges egyéb feltételek hiánya (pl. a szemüveg hiánya, a rendezetlen külső, a hiányos fogsor stb.), illetve a munkavállalást nem támogató magatartásmód. Gyakran okoz gondot továbbá az első havi munkabér kifizetéséig szükséges jövedelem hiánya, illetve annak az egyszeri "kezdő" összegnek a hiánya, amellyel a munkavállaláshoz szükséges alapvető feltételeket (a megfelelő ruházatot, az utazási bérletet, a megfelelő élelmet, esetleg a pihenésre alkalmas környezetet stb.) biztosítani lehetne.
A fenti problémák megoldására, akadályozó tényezők kiküszöbölésére – a miniszteri válasz szerint –, elsősorban pályázati úton elnyerhető támogatásokkal nyílt lehetőség. Ezek egy része az ellátórendszerben működő közalapítványok által évente kiírt, a jogszabályokban szereplő szolgáltatásokat kiegészítő programokat támogató pályázatok keretében volt elérhető (pl. szemüvegpótlás, fogpótlás, egészségi állapot javítása, gyógyszerek, jogsegélyszolgálat, jövedelemhez jutást célzó programok működésének támogatása). Az elmúlt évek során kiírt és megvalósított foglalkoztatási programok hiába próbáltak számos esetben tenni ezek felszámolására, de legalábbis oldására, a hajléktalan emberekkel szembeni előítéletek továbbra is érzékelhető mértékben léteznek. Hangsúlyozta ugyanakkor a miniszter, hogy a Menhely Alapítvány és néhány országosan is működő jogsegélyszolgálat is tanácsadási, ügyintézési, vagy akár perképviseleti szolgáltatások nyújtásával törekszik a hajléktalan-létből eredeztethető hátrányok csökkentésére, a hajléktalan emberek kárára történt visszaélések orvoslására.
A Nemzeti Munkaügyi Hivatal főigazgatójától az alábbi kérdésekre kértem választ:
·	A munkaügyi központok számára – az álláskeresőként történő regisztráció, vagy az együttműködés során – kiderül-e, hogy az álláskereső hajléktalan, illetve tudomására jut-e a munkaügyi központnak, ha az álláskereső az együttműködés során időközben hajléktalanná válik? Amennyiben igen, milyen módon?
·	Vannak-e olyan – már hajléktalanná vált – személyek, akik regisztrálják magukat, mint álláskeresők?
·	Milyen keretek között valósul meg jelenleg a hajléktalan emberek foglalkoztatása, és léteznek-e jelenleg futó, illetve tervezett projektek, pályázatok, kormányzati törekvések, amelyek a hajléktalan emberek foglalkoztatásának elősegítését célozzák?
·	Léteznek-e a hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző lehetőségek, illetve a munkaadók által e téren igénybe vehető kedvezmények?
·	Készült-e az elmúlt években a hajléktalan emberek munkavállalásával, álláskeresőként történő nyilvántartásával illetve elhelyezkedésükkel kapcsolatos statisztika?
·	Melyek azok az akadályok, amelyek megnehezítik a hajléktalan emberek foglalkoztatását és milyen eszközeik vannak arra, hogy ezeket kiküszöböljék, illetve hogy a hajléktalanná vált álláskeresők munkába állását elősegítsék? Elsőbbséget élveznek-e az ilyen nehéz helyzetbe került emberek a többi álláskeresővel szemben?
A főigazgató arról tájékoztatott, hogy az álláskeresőként történő regisztrációkor, illetve az együttműködés során az ügyfél bejelentése alapján, illetve a személyes okmányok ellenőrzése során derül ki, hogy hajléktalan-e az ügyfél. A nyilvántartásba vételkor jelölésre kerül a hajléktalanság ténye, így az ügyintézők az együttműködés során figyelembe tudják ezt a tényt venni. Az a kirendeltség tudja nyilvántartásba venni a hajléktalan személyt, amely illetékes annak a településnek a vonatkozásában, ahol adott személy életvitelszerűen él; Budapest Főváros tekintetében a Haller utcai kirendeltség az illetékes a hajléktalanok nyilvántartására az egész városra kiterjedően. Budapest Főváros Kormányhivatal Munkaügyi Központja Haller utcai Kirendeltsége speciális kirendeltség: a jogi értelemben vett hajléktalanok ügyében jogosult eljárni a főváros egész területén, a speciális illetékességet pedig a 323/2011. (XII.28.) Korm. rendelet felhatalmazása alapján a 42/2012. (XII.02.) NGM rendelet melléklete határozza meg:  „A hajléktalan álláskeresők ügyeiben – az ügyfél nyilatkozata alapján – a főváros egészére kiterjedően a Fővárosi Kormányhivatal Munkaügyi Központjának a mellékletben meghatározott kirendeltsége eljárhat.”
A magukat álláskeresőként regisztráló hajléktalanok rendszerbeli jelenlétével kapcsolatban a főigazgató utalt arra, hogy az álláskeresők nyilvántartásában szerepelnek hajléktalan személyek és vannak olyanok is, akik álláskeresési ellátásra is jogosultak, a rendelkezésemre bocsátott statisztikai adatokból, a regisztrált hajléktalan álláskeresők számarányát rögzítő táblázatból pedig kiolvasható, hogy a 2012. év folyamán országos átlagban 3259 fő regisztrálta magát hajléktalan álláskeresőként, ebből 2049 fő a fővárosban.
A hajléktalan emberek foglalkoztatásának elősegítését célzó programokkal, pályázatokkal, azt ösztönző lehetőségekkel, e tekintetben igénybe vehető kezdeményekkel összefüggésben – a NEFMI válaszával ellentétben –, a Munkaügyi Hivatal úgy tájékoztatott, hogy a többször módosított, foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991.évi IV. törvény és a kapcsolódó jogszabályok alapján lehet ellátásokat és támogatásokat megállapítani (aktív és passzív eszközök). Az ügyfelek elhelyezkedése érdekében nyújtható humánszolgáltatás, képzési támogatás, vállalkozóvá válási támogatás, közfoglalkoztatási támogatás vagy foglalkoztatást elősegítő támogatás is. E támogatási formák program keretében (is) működnek, jelen az alábbi, kirendeltségi forrás keretében futó projektekben:
– TÁMOP 1.1.1. "Megváltozott munkaképességű emberek rehabilitációjának és foglalkoztatásának segítése"
– TÁMOP 1.1.4. "A hátrányos helyzetűek foglalkoztatásáért a Közép-magyarországi Régióban"
– TÁMOP 1.1.2. " Decentralizált programok a hátrányos helyzetűek foglalkoztatásáért (Decentralizált programok a konvergencia-régiókban)”
Ezek olyan komplex programok, melyek a fent felsorolt szolgáltatásokat, támogatásokat egymásra épülve, a nyílt munkaerő-piacon történő elhelyezkedést célozva segítik az ügyfelek előbbre jutását. Vannak egyéb, olyan pályázatok is, amelyek a hajléktalanokat ellátó, segítő szervezeteket célozzák, ők pályázhatnak az érintett célcsoport társadalmi integrációjának, lakhatási, szociális problémák megoldásának, kezelésének, elhelyezkedésük elősegítésének érdekében. Ilyenek például a "Téli programok" (2011-2012-ben hajléktalan-ellátó szervezeteknek kiírt program), vagy a "Vissza az utcáról" című pályázat, az utcán élő hajléktalan emberek számának csökkentését célzó programok megvalósítására.
Mivel a hajléktalanok nyilvántartott országos létszámának kétharmada a fővárosban regisztrált, a Haller utcai kirendeltség kiemelten szoros és aktív kapcsolatot tart a hajléktalan-ellátó intézményekkel. Ennek mentén lehetőség van az ügyfelek komplex problémáinak kezelésére. (pl. nehéz elhelyezni azt az ügyfelet, akinek egyáltalán nincs szállása és elvárni, hogy időben, kipihenten megjelenjen a munkahelyén stb.) Fontos az is, hogy a civil szervezetek által indított projektekbe minden kirendeltség – amennyiben szükséges – bekapcsolódjon, ezáltal nagyobb esélyt adva az ügyfelek élethelyzetének javítására, nyomon követésre, adott időszakban a megfelelő szolgáltatás, támogatás nyújtásával segítséget adva a továbblépéshez.
A foglalkoztatóknak nyújtott támogatások a bér és járulék akár 100 %-ban történő megítélésével, valamint kapcsolódó szolgáltatások nyújtásával (pl. a beilleszkedés elősegítő mentor biztosításával) segítik elő a hajléktalan emberek foglalkoztatási problémáinak megoldását. 
A főigazgató válaszában kitért arra is, hogy főként a Haller utcai kirendeltség speciális helyzetének, kiemelt szerepének köszönhetően, a fővárosban igen részletes statisztika áll rendelkezésre a regisztrált hajléktalan álláskeresők közül sikeresen elhelyezkedők számának alakulásáról, az ismertetett 2011. évi adatok szerint tavaly összesen 995 fő vált foglalkoztatottá, ebből támogatással 545 fő és támogatás nélkül vált foglalkoztatottá 450 fő.
A hajléktalan emberek foglalkoztatását akadályozó tényezők kiküszöbölésére alkalmas, lehetséges megoldásokra vonatkozó kérdésem kapcsán a főigazgató kifejtette, hogy a speciális illetékességgel rendelkező kirendeltségnek lehetősége van arra, hogy a rendkívül összetett, komplex problémákkal küzdő, dolgozni akaró ügyfelek ügyeit egyedileg kezelje. Ehhez szoros kapcsolatot kell kialakítani a hajléktalan-ellátó intézményekkel. Így a civil szervezetek, valamint a kirendeltség rendelkezésére álló eszközök együttes alkalmazásával, fokozott érzékenységgel (a hatósági tevékenység mellett), egy széleskörű szociális tevékenységgel lehetőség van az együttműködő ügyfelek esetén ezekről átlátható tájékoztatást adni, elősegíteni ezen eszközök, szolgáltatások, támogatások biztosításával a társadalmi integrációt, elhelyezkedést, élethelyzet javítását. Nagy hangsúlyt kell fektetni azonban arra, hogy ez csak akkor valósulhat meg, ha az ügyfél maga is tevékenyen részt vesz ennek megvalósításában. Ennek érdekében kiemelten fontos a széles körben alkalmazott humánszolgáltatás, szociális tevékenység folyamatos biztosítása. Első körben a szemléletváltás, a motiváció elérése a cél, ezt követően kerülhet sor az érdemi előrelépést nyújtó további lehetőségek igénybe vételére, biztosítására.
Hozzátette még, hogy amennyiben a cél a hajléktalanságból a társadalmi integráción keresztül, az élethelyzet javításán túl, a nyílt munkaerő-piacra történő elhelyezés, akkor célszerű lenne ennek mentén a jelenleg rendelkezésre álló forrásokat, eszközöket, támogatásokat, szolgáltatásokat számba venni és a meglévő intézményrendszer figyelembe vételével egy jól átgondolt, kidolgozott módszertan mentén, egyéni tervek készítésén keresztül megpróbálni ezt megvalósítani, ez azonban rendkívül nehéz és összetett feladat. 
Végül a pozitív diszkrimináció jelenségére is kitérve ("elsőbbséget élveznek-e az ilyen nehéz helyzetbe került emberek a többi álláskeresővel szemben?") megjegyezte, hogy a kirendeltség által kialakított jó munkáltatói kapcsolatokon, kommunikáción sok múlik. A kirendeltségnek lehetősége van valamennyi állásajánlatra közvetíteni, és ezt a belső források elosztásánál, az irányelvek, támogatási mértékek, időtartamok meghatározásánál a központi osztályok mindig figyelembe veszik. Elsősorban nem az a kérdés, hogy elsőbbséget élveznek-e a többi munkavállalóval szemben, hanem az, hogy a rendelkezésre álló eszközökkel lehetőség van-e arra, hogy olyan helyzetbe hozzuk a célcsoportba tartozókat, hogy egy előre meghatározott, egyéni terv mentén idővel felvegyék a "versenyt" más munkavállalókkal is a nyílt munkaerő-piacon. Nem szabad elfelejteni, hogy a célcsoport ügyeiben csak egyenként, az elhelyezkedést akadályozó igen összetett, és ügyfelenként eltérő problémák feltárásával, kezelésével, hosszú távú, összetett és együttműködést igénylő folyamat végén lehet csak eredményt elérni.

	Budapest Főváros főpolgármesterétől a témakör fővárosi konkrétumaira vonatkozó tájékoztatás keretében,  az alábbi konkrét kérdésekre vártam választ:
·	Rendelkezik-e a Főváros hajléktalanok foglalkoztatását célzó, azt elősegítő programmal? Amennyiben igen, ez milyen keretek között, milyen forrásból működik, és ennek keretében milyen munkákra alkalmaznak hajléktalan személyeket?
·	Ki biztosítja számukra a munkafeltételeket? Hány órás időtartamban kell dolgozniuk? A munkába állásuk előtt részt kell-e venniük kötelező orvosi – alkalmassági – vizsgálaton?
·	Tapasztalataik szerint mennyire motiválhatók a munkavégzésre a hajléktalan emberek? Megjelennek-e a munkavégzésen? Milyen arányú a lemorzsolódásuk? Melyek a lemorzsolódás leggyakoribb okai? Milyen hosszú időtartamban tudják őket foglalkoztatni?
·	A közfoglalkoztatásban foglalkoztatott emberek mekkora hányada hajléktalan?
·	Előfordulhat-e, olyan eset a gyakorlatban, hogy a hajléktalan emberek csak akkor részesülhettek a szociális ellátásokból, ha közmunkán vettek részt?

A főpolgármester tájékoztatása szerint a fővárosban regisztrált hajléktalan személyek közfoglalkoztatását, munkába segítését a Fővárosi Önkormányzat nonprofit gazdasági társasága, a Budapest Esély Nonprofit Kft. (Továbbiakban: Társaság) útján, mindenkori éves foglalkoztatási terv szerint látja el. A Társaság feladatait a 2012. évre szóló foglalkoztatási tervének megfelelően végzi, melyet a Fővárosi Közgyűlés 357/2012. (II.29.) számú határozatával fogadott el.
A 2011. évi közfoglalkoztatotti adatokat figyelembe véve elmondható, hogy 75%-ban kertészeti és közterületi segéd, illetve betanított munkára, 15%-ban közterületi brigádvezető, 10%-ban pedig ügyviteli dolgozó, recepciós, műszaki betanított munkakörök betöltésére volt lehetőség. Ez munkaterületenkénti bontásban fővárosi közparkokban 30-50 státuszt, fővárosi közterületeken szintén 30-50 státuszt, a fővárosi strandfürdőkben 20-30 helyet, míg a Társaságnál 5-15 fős foglalkoztatotti csoportot jelent. A Társaság létszámadatait ismertető sorokból kiderül, hogy a 147 fős maximális dolgozói létszámhoz képest az évi átlaglétszám 100 fő; a munkára közvetítettek száma 851 fő, és 554 fő kötött közfoglalkoztatási munkaszerződést, további 99 fő számára pedig a fővárosi közüzemi vállalatok tartós státuszt biztosítottak (nem közfoglalkoztatás keretében): 	• Fővárosi Közterület Fenntartó Zrt. 47 fő
• Fővárosi Csatornázási Művek Zrt. 11 fő
• Fővárosi Vízművek 10 fő
• Főkert Nonprofit Zrt. 5 fő
• BMSZKI Kft. 25 fő
• Vöröskereszt Szolgáltatóház 1 fő
A dolgozók közül sokan munkásszállást is kaptak, munkaszerződésüket határozott idejűről, határozatlan idejűre módosították. A Társaság költségvetésében a közfoglalkoztatás közvetlen, közvetett és általános költsége 2011. évben 93.561 Ft volt, ennek forrása 62%-ban a Munkaerő-piaci Alaptól, 38%-a pedig a Fővárosi Önkormányzat által került biztosításra.
A hajléktalan személyek nyílt munkaerő-piacra segítése érdekében a Társaság egyéni tanácsadásán 2011-ben 260 hajléktalan személy vett részt a humán szolgáltatásban. Ezen belül egyéni álláskeresési és munkatanácsadáson, pályatanácsadáson, pszichológiai és/vagy rehabilitációs tanácsadáson. Csoportos álláskeresési technikák tanítása történt 45 főnek, továbbá 3 hetes álláskereső klubbot működtettek. A tanácsadási folyamat végén 53 fő talált munkahelyet, közülük közfoglalkoztatásba 38 főt, nyílt piaci munkahelyre 18 főt vettek fel. Ezen túl 20 fő OKJ-s szakképzést kezdhetett.
A Társaság támogatásán kívül, a Fővárosi Önkormányzat a fenntartásában működő Budapesti Módszertani Szociális Központ és Intézményei (továbbiakban: BMSZKI) saját gazdasági szervezetével (BMSZKI Kft.) a hajléktalanok közvetlen foglalkoztatásának megszervezését is ellátja. Ennek keretében a fővárosi közszolgáltató szervezetekkel vállalkozási szerződést köt, az elvállalt munkák végrehajtására pedig hajléktalanokat alkalmaz. 2011-ben például a Budapesti Dísz és Közmű Világítási Kft. részére végeztek így festési munkálatokat, a feladat 147 nagy és 201 kis díszoszlop háromrétegű lefestése volt. A munkalehetőséget a BMSZKI összes telephelyén meghirdették, a hirdetésre huszonhatan jelentkeztek, a megbeszélésre 24-en mentek el, orvosi vizsgálaton pedig 20 fő jelent meg (1 fő alkalmatlan volt szervi problémák miatt).
A hajléktalanokat egyszerűsített munkaszerződés keretében, teljesítménybérben foglalkoztatták. A festés 2011. augusztus 15-én a munkaterület átvételével kezdődött, átlagosan naponta 14 hajléktalan dolgozott, a vállalt munkát 19 fő 170 napnyi munkával végezte el, a feladatok 2011. szeptember 14-én befejezésre kerültek. A hajléktalanok személyeknek bért heti elszámolással, csütörtökönként kifizetett nettó munkabér összesen 1.406.100 Ft volt, a legmagasabb napibér nettó 10.250 Ft, a legalacsonyabb pedig 3.750 Ft volt. A munkavégzés alatt baleset, konfliktushelyzet nem fordult elő. A siker és a további igény láttán 2012-ben e tevékenység folyamatos bővítését tervezi a BMSZKI.
A munkafeltételek biztosításával, kötelező orvosi-alkalmassági vizsgálatokkal kapcsolatban a főpolgármester úgy tájékoztatott, hogy a hajléktalan közfoglalkoztatás tervezését, szervezését és a munkáltatói feladatokat a Társaság látja el, a napi munkafeladatokat a fővárosi közüzemi vállalatok adják. A tartós státuszon (nem közfoglalkoztatás körében) foglalkoztatott munkavállalók esetében a fővárosi tulajdonú közüzemi vállalatok biztosítják a munkafeltételeket, a munkáltatói feladatok elvégzését. Természetesen mindkét fenti foglalkoztatási formában a foglalkoztatott személyek esetén a munkába lépés előtt mindenki számára biztosítva van a munkaköri alkalmassági vizsgálat, és amennyiben az adott munkakör betöltésére nem felel meg az adott személy, úgy (közfoglalkoztatás esetében) lehetőleg más munkakört keresnek számára.
A munkaidőre vonatkozó válaszrész szerint 2011-ben a közfoglalkoztatotti támogatott státuszok 84%-a 4 órás, és csak 15%-a volt normál, 8 órás munkaviszony. Azért, hogy a hajléktalan dolgozók tudjanak más jövedelmet is szerezni, előfordult, hogy a részmunkaidőt kétheti 8-8 órában szervezték, váltott műszakkal. Ez a többletszervezés mellett, többlet költséget is okozott; így a 2012. évi támogatási rendszer szerint már csak teljes munkaidős közfoglalkoztatás szervezésére van lehetőség. A foglalkoztatásuk időtartamát érintően a főpolgármester azt írta, hogy a 2011. évi közfoglalkoztatásban elsősorban a rövid idejű (3-4 hónapos futamidejű) programokra lehetett támogatást kapni, ezért a szerződést kötött 554 főből 88% átlag 3,5 hónapot dolgozhatott és mindössze 5% dolgozhatott 6-7 hónapot folyamatosan (7%-uk pedig nem vette fel a munkát).
A hajléktalan munkavállalók motiválhatóságát illetően a BMSZKI tapasztalatai azt mutatják, hogy az nem különbözik a hasonló szociális és munkaerő-piaci hátrányokkal bíró, de lakhatással rendelkező álláskeresőktől. A jövedelem és egy közösséghez való tartozás (mely esetükben gyakran csak a munkahelyen valósulhat meg) fontos húzóerő számukra. A Társaság tapasztalatai szerint, a munkavállalási készség tekintetében az utóbbi két-három évben erőteljes változás figyelhető meg. Az alkalmi munkák piacának szűkülése, a feketemunka rapszodikus fizetési hajlandósága miatt érezhetően nőtt az önként közmunkát vállalók aránya. Ennek a motivációnak még az sem szabott határt, hogy a közfoglalkoztatotti bér és a minimálbér közötti olló jelentősen szétnyílt. A 2012. évi induló 120 fős közmunkaprogramra, mintegy háromszoros volt a túljelentkezés. Ezt támasztja alá a BMSZKI-ban működő álláskereső irodák (1134 Budapest, Dózsa György út 152 és a 1087 Budapest, Könyves Kálmán krt. 84.) napi átlagos 180 fős forgalma is, különös tekintettel arra a tényre, hogy semmilyen megjelenési és együttműködési kötelezettséget nem támaszt a BMSZKI ügyfeleivel szemben. A motiváció a munkakeresésre tehát adott. Munkavégzési hajlandósággal kapcsolatos tapasztalatok szerint a közfoglalkoztatottak mintegy 90-95 % a kihasználja a közfoglalkoztatás nyújtotta lehetőséget és fegyelmezett munkavállalói attitűdöt mutat. Problémaként kiemeli ugyanakkor a főpolgármesteri válasz, hogy a tartalékok hiánya az első fizetésig tartó (vagyis épp a legkritikusabbnak számító első 30 napban) időszakban komoly nehézségeket okoz számukra, valamint a tömegközlekedés használatára érvényes menetjegy vagy bérlet hiánya nehezíti mobilitásukat.
A hajléktalan munkavállalók lemorzsolódásának arányára, és ennek okaira vonatkozó kérdésemre válaszolva a főpolgármester arról számolt be, hogy a Társaság 2011. december 31-i statisztikai adatai szerint 2011. évben, a közfoglalkoztatási munkaszerződést kötött 554 fő 59%-a (327 fő) végig dolgozta a munkaszerződése szerinti határozott idejű munkaviszonyát. 41 fő nem vette fel a munkát, 58 fő felmondott, 23 főnek rendkívüli felmondással felmondtak, 8 fő munkaviszonya pedig közös megegyezéssel került megszüntetésre. 2011. december 31-én 97 fő dolgozott a munkaszerződése szerint. A BMSZKI tapasztalata szerint annak ellenére, hogy a hajléktalan ügyfelek számos pszicho-szociális hátránnyal küzdenek, lemorzsolódásuk minimális arányban rosszabb csak a kiemelt hátrányokkal nem bíró munkavállalókénál. Helyzetükből adódóan a hajléktalanok a munkáltatók elvárásainak jóval nehezebben tudnak megfelelni, a kisebb hátráltató tényezők mellett (például az okmányok és igazolások hiánya, mely életvitelükből fakadóan gyakran elvész), nagyobb veszélyekkel és akadályozó tényezőkkel is meg kell küzdeniük. Ilyenek például:
Lakhatási problémák
A munka szempontjából, az egyik legnagyobb probléma. Éjjeli menedékhelyről, közterületről –  a pihenés és tisztálkodás megoldatlansága miatt – nehéz a munkába járás. A hajléktalan munkavállalók munkából kimaradásának egyik leggyakoribb oka tehát, a lakhatás biztosításának "intézése".
Egészségi állapot
A hajléktalanság mentális és fizikai terhei előbb-utóbb kikezdhetik a fedél nélküli emberek egészségét, körükben jelentős a jövedelemszerzést akadályozó betegségben szenvedők aránya. Különösen a hajléktalan életformában több időt eltöltött személyek egészségi állapota veszélyeztetett. Mindezek a körülmények a munkaképesség, a munkavégzési esélyek ellen hatnak, megakadályozva a tartós munkavégzést. A hajléktalan ember szociálisan izolált helyzete, egyedülléte, magányossága táptalaja a különböző mentális megbetegedéseknek.
"Itt és most" állapot
A hajléktalan léthelyzet egyik legszembetűnőbb, legjelentősebb vonása a szélsőséges bizonytalanság, mely abból is adódik, hogy nincsenek tartalékaik, ám alapvető szükségleteiket naponta ki kell elégíteni. A központi kérdést a túlélés jelenti ebben a helyzetben. A túlélésre való berendezkedés viszont sajátos életformát diktál. Ez okozza azt a problémát, hogy az ügyfelek sok esetben nem tudnak, nem is akarnak havi fizetős, bejelentett munkát vállalni, mert nem tudják kivárni a fizetésig tartó harminc napos időszakot. Így napi esetleg heti kifizetésű munkákat vállalnak, mely sajnos azon túl, hogy a feketegazdaságot erősíti, még további létbizonytalanságot okoz a számukra (pl. munkahelyi baleset esetén nincs táppénz, pedig lehet, hogy hosszú hetekre képtelenné válik a jövedelemszerzésre).
A tartalék hiánya miatt érdemes megemlíteni azt a jelenséget is, mely szintén akadályozza a legális munkavállalást: a hajléktalan ügyfelek egy csoportja rendelkezik bizonyos munkakörökhöz szükséges végzettséggel, de az ehhez szükséges okmányok kiváltásához, érvényesítéséhez nincs pénze pl.: nem tudja kiváltani vagyonőri igazolványát. Ezen a problémán próbál segíteni jelen pillanatban az ún. „munkába-állási támogatás", mely az első harminc nap túlélésére ad esélyt, bár az összege olyan alacsony (14.300 Ft), hogy reális értéke nem elegendő egy havi életvitel fenntartásához. 
Függőségek (alkoholbetegség, játékgép)
Kétségtelen és beismerendő tény, hogy az alkoholbetegség, illetve az alkohol normasértő használata a hajléktalan ember munkavégzésének, munkavállalásának és megtartásának egyik legfőbb akadálya, mind közvetlenül a munkavállalás esetén, mind egészségkárosító hatása révén.
Infrastrukturális háttér
A hajléktalan álláskeresők már az első munkához vezető lépésnél hátrányba kerülnek, hiszen elérhetetlenek számukra az álláskeresési csatornák. Nincs pénzük hirdetési újságokat vásárolni, nincs lehetőségük számítógéphez jutni, ahol interneten meghirdetett állásokat kereshetnének, továbbá nem adott számukra telefon a kapcsolatfelvételhez, mert bár mobiltelefon készülékkel a többség rendelkezik, azon általában kimenő hívást nem lehet kezdeményezni. A fővárosban működő hajléktalan álláskereső irodák ezt az akadályt bizonyos mértékben el tudják hárítani, de leterheltségük és forgalmuk nagy.
Motiváció hiány
A munkaképesség-csökkenés egyik formája a motiváció gyengülése is, amely a kudarcok tapasztalatainak szubjektív feldolgozásán alapulva tanult tehetetlenséghez vezethet. A motivációs- vagy álláskereső tréningek sokat segíthetnek a „bebábozódásból” való kitörésen. Ezeket többnyire a már fent említett álláskereső irodákban szervezik, ám az idáig való eljutáshoz nagy szerep hárul az ügyfelekkel foglalkozó szociális munkásokra is.
Diszkrimináció
A hajléktalan emberek munkaerő piaci helyzetét erősen befolyásolja az az előítélet, negatív értékelés, amely a hajléktalansághoz tapad. Tapasztalatok szerint a hajléktalan embert a munkáltatók jelentős része előítélettel fogadja, amely megakadályozza a munkaerőpiacra való bejutásukat és bennmaradásukat. Visszajelzésekből ismert, hogy az ügyfelek több mint 90 %-a nem vallja be munkahelyén, hogy hajléktalan szállóról jár be dolgozni.
Munkaerő-piaci versenyképességet csökkentő egyéb tényezőként megemlítendő a hajléktalanságban jelen lévő és széles sávot képviselő veszélyeztetett, illetve az elmúlt években egyre fiatalodó korosztály helyzete is. Az előbbi esetében a szakmák vagy elavultak (szűcs, tímár, vájár, kohász) vagy az ügyfelek régen kiestek a gyakorlatból, esetleg nem követték a szükséges technikai fejlesztéseket (esztergályos – CNC-gépkezelő). Az utóbbi csoport esetében pedig a friss szakmával rendelkező fiatalok nem szereztek elég gyakorlatot. így mindkét jellemzően meghatározó csoport hátrányban van a munkaerőpiacon. A két csoport mellé sorolhatjuk az alacsonyan iskolázott ügyfeleket is, mivel az ügyfelek mintegy 40 %-a nyolc, vagy annál kevesebb osztályt végzett. Ők nem lesznek képesek jól fizető, biztos állásokhoz jutni és/vagy megtartani azt.
A közfoglalkoztatásra vonatkozó kérdéseimmel kapcsolatban a főpolgármester kifejtette, hogy a Társaság statisztikai adatai szerint a közfoglalkoztatásban foglalkoztatott emberek kb. 50%-a hajléktalan. Hozzátette, hogy a hajléktalanként regisztrált álláskeresőkre is vonatkoznak azon szabályok, amelyek a szociális ellátások folyósítását feltételekhez, többek között 30 nap munkaviszonyhoz kötik. Ez nem feltétlen közmunkát jelent, viszont ha a segélyezett közmunkára kap közvetítést és megfelel a foglalkoztatás-egészségügyi vizsgálat kritériumainak, úgy számára a munka elfogadása az együttműködés részét képezi, tehát kötelező elvállalnia azt. A hajléktalan személynek tehát 2011. évben be kellett mutatni 30 ledolgozott munkanapot, hogy a 2012-es ellátás számára megállapítható legyen; megjegyzendő azonban, hogy ennek számításánál az önkéntes munkát és a bejelentett munkát is elfogadják. Mindezek miatt a BMSZKI megszervezte a fenti önkéntes munka lehetőségét és hivatalosan is regisztráltatta magát a szakminisztérium nyilvántartásába, és 2012. április 1-je óta jogosult ilyen igazolások kiállítására is.

	Tekintettel arra, hogy az elsődleges megkeresésekre adott válaszokban a hajléktalan személyek foglalkoztatásában betöltött fontos szerepét, kiemelt jelentőségét hangsúlyozva többször is hivatkoztak rá, az alábbi kérdések megválaszolását kérve, megkereséssel fordultam Budapest Főváros Kormányhivatala Munkaügyi Központjának Haller utcai Kirendeltségéhez is.
·	A Központhoz forduló álláskeresők mekkora hányada hajléktalan személy, és közülük mekkora a munkaerőpiacon sikeresen elhelyezkedők aránya?
·	Milyen akadályok nehezítik a munkaerőpiacon történő elhelyezkedésüket? Vannak-e eszközeik (pl.: képzési, munkaerő-piaci re-integrációt elősegítő programjaik) ezen akadályok elhárítására?
·	Van-e arra lehetőség, hogy a hajléktalan embereket a közfoglalkoztatásba bevonják, illetőleg vannak-e speciális, kifejezetten a hajléktalanok foglakoztatását célzó programok? Amennyiben igen, ezek milyen keretek között, milyen forrásból működnek, és a hajléktalan emberek honnan szerezhetnek minderről tudomást?
·	Amennyiben indulnak ilyen programok, úgy milyen arányban vesznek részt/morzsolódnak le a hajléktalan munkavállalók a munkavégzés során?
·	Milyen időtartamban, jellemzően milyen munkára alkalmazzák őket? Előzőleg részt kell-e venniük kötelező munka-alkalmassági vizsgálaton; amennyiben igen, ennek költségeit ki viseli?
·	Milyen javaslata van a hajléktalanok foglakoztatási helyzetének javítása érdekében?

Az igazgatónő kiemelte válaszában, hogy felmérések szerint 2010-ben az összes hajléktalan 41%-a a főváros területén élt. Ez indokolta, hogy Budapest Főváros Kormányhivatala Munkaügyi Központja a célcsoport elhelyezkedésének hatékony elősegítése érdekében létrehozza ezt a speciális kirendeltséget. A kirendeltség ügyfélkörébe a jogszabályi megfogalmazás szerint – azaz jogi értelemben – kizárólag hajléktalan személyek tartoznak. Ha szociológiai értelemben vizsgáljuk a hajléktalanság fogalmát (azaz figyelmen kívül hagyjuk az albérletben lakó ügyfeleket), akkor 90 százalék ez az arány.
A foglalkoztatás alakulását, a sikeresen elhelyezkedők arányát bemutató 2010-2011-re vonatkozó statisztikai táblázat szerint:

Foglalkoztatottá válók száma és aránya	2010	2011	
A nyilvántartott álláskeresők éves érintett létszáma	3 878	3991	
Támogatással foglalkoztatottá válók száma	416	545	
Támogatás nélkül foglalkoztatottá válók száma	420	450	
Összes foglalkoztatottá válók száma	836	995	
Támogatással foglalkoztatottá válók aránya (%)	10.73	13.66	
Támogatás nélkül foglalkoztatottá válók aránya (%)	10.83	11.28	
Összes foglalkoztatottá válók aránya (%)	21.56	24.93	

A fenti táblázat tartalmazza az önállóan elhelyezkedők, a támogatás nélkül, közvetítéssel elhelyezkedők; a támogatással elhelyezkedettek és a közfoglalkoztatásba vont foglalkoztatást elősegítő támogatásban részesültek számát is.
A hajléktalan személyek munkavállalását, elhelyezkedését nehezítő körülményekkel összefüggésben az igazgatónő megjegyezte, hogy ezek a problémák az életvitelükből adódóan komplexen jelentkeznek, elsődleges cél a feltárásuk. A hajléktalan életformából adódó, munkavállalási esélyeket jelentősen csökkentő nehézségeket sorolva a munkaügyi központ vezetője szinte megismételte a főpolgármesteri választ, az egészségügyi problémáktól, a képzettségbeli hiányosságokon át, a jövedelem- és tartalék-hiány miatti napról-napra élésig ugyanazokat a tipikus problémaköröket emelte ki. 
Megerősítve – és tovább is részletezve – a Munkaügyi Hivatal igazgatójának válaszát a Haller utcai kirendeltség-vezető is jelezte válaszában, hogy az elhelyezkedés érdekében használható eszközöket a foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény és kapcsolódó jogszabályok tartalmazzák, melyek:
• humánszolgáltatás – a munkaerő-piaci szolgáltatásokról, valamint az azokhoz kapcsolódóan nyújtható támogatásokról 30/2000. (IX. 15.) GM rendelet szerint ebbe a körbe tartozik a munkatanácsadás, a pályatanácsadás, az álláskeresési tanácsadás, a rehabilitációs tanácsadás, továbbá a tanácsadó tevékenységhez, valamint a munkaerő-piaci képzéshez kapcsolódó pszichológiai tanácsadás, a helyi (térségi) foglalkoztatási tanácsadás és munkaerő-piaci segítő (mentor) tevékenység
• munkaerő-piaci képzés - kereset kiegészítés vagy keresetpótló juttatás, valamint a képzéssel kapcsolatos költségek megtérítése (tanfolyami díj, utazási költség)
• foglalkoztatást elősegítő támogatás - munkabér és járulékainak támogatása 50–100%-ig, legfeljebb 12 hónap időtartamra; közfoglalkoztatás keretében a bér- és járulék támogatás mértéke 70-100 %.
Az igazgatónő kifejtette továbbá, hogy a jogszabály adta kereteken túl információt nyújtanak a civil szervezetek által kínált szolgáltatások köréről (étkezés, szállás, egyéb szolgáltatások igénybe vételének lehetőségéről); bekapcsolódnak más, civil szervezetek által indított programokba (ügyfelek szűrése, tájékoztatása, nyomon követés stb.) és lehetővé teszik, hogy minden az ügyfeleket segítő, számukra hasznos információ elhelyezésre kerüljön az ügyféltérben, illetve szükség szerint mindezekről személyes tájékoztatást is nyújtanak.
A munkaerő-piaci programokra vonatkozóan az alábbi tájékoztatást kaptam a Haller utcai munkaügyi kirendeltség vezetőjétől:
A Nemzeti Foglalkoztatási Alap közfoglalkoztatási támogatások előirányzata terhére hosszabb időtartamú közfoglalkoztatásra és országos közfoglalkoztatási programok megvalósítására nyújtható támogatás. A kirendeltség az ügyfelek elhelyezkedése érdekében a rendelkezésére álló keret mértékéig vállalhat kötelezettséget; 2012-ben eddig 15 szervezet nyújtott be támogatási kérelmet, összesen közel 220 munkakörre. A foglalkoztatók, mint "védett munkahelyek" funkcionálnak az ügyfelek szempontjából. A jelentősen átalakuló közfoglalkoztatási rendszerben kizárólag hosszúidejű közfoglalkoztatásba vonják be az ügyfeleket. Az országos közfoglalkoztatási programokba tavaly közel 200 főt közvetítettek ki a Haller utcából (pl. "Fűtött utca program"). A Nemzeti Foglalkoztatási Alap foglalkoztatási alaprész terhére 2011-ben megvalósult legjelentősebb, "Esély az újrakezdéshez" című munkaerő-piaci programot kifejezetten a speciális célcsoport részére indították. Ennek elemét képezte humánszolgáltatás; bútorasztalos képzés és a képzettség megszerzését követően a foglalkoztatás támogatása.
Válaszában az uniós források bevonásával megvalósuló munkaerő-piaci programokat is ismertette a kirendeltség-vezető. Ilyen, már lezárult projektek a TÁMOP 1.1.2-"Decentralizált programok a hátrányos helyzetűek foglalkoztatásáért" elnevezésű program és a TÁMOP 1.1.3.-„Út a munka világába" című, a bérpótló juttatásban részesülő ügyfelek támogatására indított program. Megemlít két folyamatban lévő projektet is, a TÁMOP 1.1.4.-"Munkaerő-piaci program a hátrányos helyzetűek foglalkoztatásáért" elnevezésű, valamint a TÁMOP 1.1.1-"Megváltozott munkaképességű emberek rehabilitációjának és foglalkoztatásának segítése" című programokat, amelyek keretében komplex terv mentén lehet valamennyi rendelkezésre álló eszközzel javítani az elhelyezkedés esélyeit. Hozzátette, hogy az uniós forrásból megvalósuló programok valamennyi megyében rendelkezésre állnak. A programba vont személyek fokozott nyomon követésével, civil szervezetek bevonásával (szociális munkás, képző intézmény referense stb.) és intenzív kapcsolattartással a program részét nem képező elemeket is (pl. szállás, étkezés, személyes mentori tevékenység) hatékonyan tudjuk felhasználni az eredmény elérése érdekében.
Az említett, már lezárult TÁMOP-programokat értékelő, a lemorzsolódást is prezentáló statisztikai adatok tanúsága szerint a két projektbe bevont összesen 160 főből 129 fő sikeresen befejezve a programot, szakképzettséget szerzett, és támogatott elhelyezésben részesült, 19 fő pedig nem teljes értékű, de azért pozitív eredményt elérve, a programból történő kilépését követő fél éven belül munkába állt; vagyis minden további regisztrált eredmény nélkül mindössze 12 fő morzsolódott le.
A hajléktalan személyek foglalkoztatásának jellemzői közül az igazgatónő kiemelte, hogy a foglalkoztatók elsősorban segédmunkás munkakörre nyújtanak be munkaerő-igényt a kirendeltségre. Az ügyfélkör képzettségi mutatói és az általuk keresett munkakör alapján az esetek többségében erre van igény. A támogatott foglalkoztatások alkalmával általában 6-12 hónapos a foglalkoztatás időtartama. Ez egyrészt függ a jogszabályban meghatározott mértéktől, a program időtartamától, attól, hogy mikor lép be az ügyfél a programba, illetve a rendelkezésre álló forrástól. Megjegyzendő ugyanakkor, hogy az előzőekben már bőven kifejtett ok(ok) miatt az ügyfelek részéről nagy az igény az alkalmi munkára.
A munka-alkalmassági vizsgálattal összefüggő kérdésemre adott tájékoztatás szerint, a vizsgálaton történő részvételt a foglalkoztatással kapcsolatos jogszabályok írják elő. A vizsgálat költségeit a közfoglalkoztatásba vonás esetén téríti meg a kirendeltség. Az Flt. 48. §-a értelmében ugyanis "annak a személynek az esetében, akinek a települési önkormányzat közfoglalkoztatást ajánlott fel, a foglalkozás-egészségügyi vizsgálat térítési díját az állami foglalkoztatási szerv téríti meg – a 39. § (12) bekezdés d) pontjában meghatározott előirányzatból – a vizsgálatot végző szerv részére".
A közfoglalkoztatáshoz nyújtható támogatásokról 375/2010. (XII. 31.) Korm. rendelet 3. § (4) szerint "A foglalkoztatásból eredő közvetlen költségként a foglalkozás-egészségügyi vizsgálat térítési díja, költsége számolható el."
A foglalkozás-egészségügyi vizsgálatok díját egyéb esetekben is megtérítheti a munkaügyi központ a foglalkozás-egészségügyi szolgálatról szóló 89/1995. (VII. 14.) Korm. rendelet 2. § (2) bekezdése értelmében ugyanis "Ha a szakmai alkalmassági vizsgálatra beutalt munkanélküli vizsgálata alkalmatlan minősítéssel zárul, és emiatt a foglalkoztathatóság vizsgálatára kerül sor, a munkaügyi központ eltérő megállapodás hiányában a foglalkoztathatóság vizsgálatának a megállapodásuk szerinti térítési díját köteles megfizetni."
A hajléktalan emberek foglalkoztatási helyzetének javítására irányuló, a kirendeltség-vezető által megfogalmazott javaslat szerint: „a célcsoport foglalkoztatásának elősegítése terén a számukra szolgáltatást, ellátást, támogatást nyújtó szervezetek tevékenységének összehangolásával, egy egységesen kialakított módszertan kidolgozásával és alkalmazásával lehetne nagyobb eredményt elérni. Ennek kidolgozásába célszerű az érintett szervezetek tapasztalattal rendelkező szakembereit bevonni, valamint a megvalósítás során különös figyelmet fordítani olyan esetmegbeszélések, szakmai fórumok, konferenciák rendszeres megtartására, melyek a szervezetek közötti hatékony kommunikációt segítik elő. A célcsoportra jellemző komplexitás miatt (problémák összetettsége) egy-egy problémát kiragadva, csak arra megoldást keresve, nem lehet tartós eredményt elérni. Szükséges a célcsoport számára rendelkezésre álló valamennyi eszköz, forrás feltérképezése, ésszerű és szakmai szempontú egymásra építése és egységes módszertan kialakítása és annak koordinált bevezetése, végrehajtása.”

2 .Civil szervezetek válaszai, személyes konzultációk tapasztalatai
Tekintettel a hajléktalan-ellátásban betöltött nélkülözhetetlen szerepükre, gyakorlati tapasztalataik hasznosíthatóságára, a hajléktalansággal összefüggésben végzett valamennyi ombudsmani vizsgálatnak elengedhetetlen eleme a szociális segítő szakma képviselőinek megkeresése, a civil szervezetektől való információkérés. Ennek megfelelően az e jelentést megelőző átfogó vizsgálat során is több civil szervezethez fordultam tájékoztatásért írásban, és személyes konzultáció formájában egyaránt.
Oltalom Karitatív Egyesület
Munkatársaim 2012. február végén, a Dankó utcai hajléktalan-ellátó központ irodahelyiségében beszélgettek a központ egészségügyi részlegének vezetőjével, aki az alábbi skálán vázolta fel a hajléktalan emberek munka világával való találkozásának lehetséges, tapasztalt módjait:
Ha egy hajléktalan személy jelentkezik álláshirdetésre, minden esélyét elveszti, amint a munkáltató számára kiderül, hogy nincs bejegyzett lakcíme, vagy amint személyes meghallgatásra kerül sor. (Még ha az átlagos utcai állapotuknál jóval ápoltabban jelennek is meg, ruházatuk szedett-vedett állapota és jellegzetes dohossága, fogazatuk állapota eltüntethetetlen bélyegként árulkodnak róluk).
Amennyiben a Munkaügyi Központokban keresnek álláslehetőséget, az általános tapasztalat szerint szintén diszkriminációval találkoznak. Az esetek nagy részében hajléktalan mivoltukra hivatkozással elküldik őket, hogy úgysem fognak munkát találni. Egyedüli kivétel ez alól a Haller utcai, – kifejezetten hajléktalan emberek megsegítésére létrehozott, a Menhely Alapítvány által működtetett –, munkaközvetítő iroda. Emiatt gyakori, hogy szociális munkástól kérnek segítséget, hogy keressen nekik állást. A hajléktalan személyek számára elérhető munkaerőpiac „legalsó lépcsőfoka” a pályaudvarok, piacok, nagyobb, forgalmas közterek „emberpiacai”, ahol a már kialakult gyakorlat szerint meghatározott helyre kiállnak a hajléktalan emberek, és a leendő munkaadóik „kiválogatják” őket. Jó esetben bizonyos vállalkozók olcsó munkaerőként, feketén alkalmazzák, munkába viszik, majd visszahozzák őket, s bár a szokásos munkabér töredékéért, de talán ki is fizetik a munkájukat, ételt adnak nekik. Előfordulhat azonban, hogy nem adnak nekik ételt/italt munka közben és/vagy fizetséget a munka végén, sőt, arra is van ismert példa, hogy egyszerűen bezárják, és minden ellenszolgáltatás nélkül dolgoztatják, aktív rabszolgaként tartják őket. Lakcímkártya, regisztrált személyazonosság és emberi kapcsolatok hiányában a hajléktalan embereket ugyanis egyszerűen nem keresi, nem hiányolja senki, eltűnésük, de még haláluk esetén sem.
A Menhely Alapítvány Haller utcai munkaközvetítőjével kapcsolatban a doktornő hozzátette, hogy az ide regisztráló munkakereső hajléktalanoknak 3 hónapon keresztül folyamatos kapcsolatot kell tartaniuk az irodával, s amennyiben a szándékuk valódinak, kitartónak bizonyul, általános iskolai végzettséggel is elvégezhető, állami tanfolyamokra jutatták be őket. (pl.: targoncás, árufeltöltő, csomagoló). Ez a gyakorlat is rendkívül megalázó lehet azonban egy olyan ember számára, aki magasabb végzettségű, (pl. műszerész, mérnök) és sorsának szerencsétlen alakulása miatt vált hajléktalanná; s e tény miatt szinte lehetetlen, hogy végzettségének megfelelő munkát találjon. 
Az Oltalom Egyesület Hajléktalan-ellátójában indított „Kimászom a gödörből” című programmal kapcsolatban arról tájékoztattak, hogy ez egy önkéntes alapú, önfinanszírozással, önkéntes munkával működtetett kezdeményezés, melynek elsődleges célja és feladata „az életre nevelés”. A záróvizsgával befejezésre kerülő programra 26 fő jelentkezett, célja egyfajta alapműveltséget adni a résztvevők számára. Bár ez a 12 hét kevés ahhoz, hogy csupán az itt megszerzett tudással valaki versenyképes legyen a munkaerőpiacon, de már a kezdeti tapasztalatok, sikertörténetek is igazolják, hogy a résztvevőknek önbizalmat ad, visszaadhatja az önértékelésüket, s lendületet adhat nekik, hogy elkezdjenek komolyan foglalkozni a továbbtanulással. A jelentkezők a tanfolyamon tanulnak többek között jogot, informatikát, kézművességet, zenét, valamint tánc- és illemtant.
A munkaerőpiaccal, foglalkoztatással kapcsolatos pályázati lehetőségekre vonatkozó kérdésre két negatív példával válaszolt a doktornő: egy uniós pályázathoz önkormányzati önrészre lett volna szükség, amelyről az illetékes polgármester nem tárgyalt velük; a Norvég Nagykövetség munkaügyi pályázata pedig kifejezetten munkáltatókat és nyugdíjas korúakat céloz, így a munkakereső hajléktalan személyeken való segítségnyújtásban nem jelent valódi lehetőséget.
A hajléktalan emberek munkához való hozzáállásáról szólva elmondta, hogy jellemzően megvan bennük a munkavégzési igény, a munkakeresésre, munkavégzésre való hajlandóságuk azonban a szocializáltsági fokukkal párhuzamosan csökken.
Véleménye szerint valódi hatékony megoldást az jelenthetne, ha 10-15 fős hajléktalan csoportokkal foglalkozhatna 1-1 szociális munkás; ha egy szociális segítő személyre szabott, egyéni megoldásokkal segíthetné az érintetteket a hajléktalan-létből való kivezetés, a társadalomba történő visszavezetés rögös és minden érintett számára rendkívül nehéz útján. A szociális szakma szerint ez lenne az ideális megoldás, azonban - egyetértve a kormányzati oldallal – elismerik, hogy a hajléktalan-ellátás jelenlegi rendszere pazarló és legkevésbé sem (költség-)hatékony. 

Hajléktalanokért Közalapítvány
A hazai hajléktalan-ellátórendszer különleges helyzetű ernyőszervezetének vezető munkatársaitól is konzultációs lehetőséget kértek munkatársaim, melyre végül márciusban az Alapítvány Budapest, Szobi utcai intézményében került sor.
A hajléktalan-ellátórendszer állandó problémáival, a rendszerrel szembeni elvárásokkal összefüggésben hangsúlyozták, hogy a hajléktalan emberek napi ellátására, kifejezetten az akut, mindennapi problémáik kezelésére kialakított ellátórendszernek nincsenek eszközei, lehetőségei a kivezetés végig-vitelére. A hajléktalan személyek foglalkoztatását, munkaerő-piaci lehetőségeiket érintve pedig elmondták: árkot ásni, utcát seperni is lehet méltósággal, ehhez olyan alapvető feltételek teljesülése lenne kívánatos, mint tisztességes (akár rövid távú, rugalmasan kezelt) munkaviszony igazolása, megfelelő munkakörülmények, munkaeszközök biztosítása számukra.
Kiemelték továbbá, hogy a hajléktalan emberek munkavállalásának legnagyobb gátja legtöbbször a foglalkoztathatóságuk hiányában keresendő: az (évek óta) utcán, semmiből élők mentális, és fizikai állapota csak alapos, körültekintő szociális segítséggel, mentálhigiéniás kezelés eredményeként tehető alkalmassá munkavállalásra; akinek ez sikerül, és (újra) foglalkoztathatóvá válik, annak előbb-utóbb meg is lesz erre a lehetősége. Az viszont ekkor sem mindegy, hogy ez a lehetőség milyen. (lásd, munka méltósága)
Az alapítvány munkatársai kitértek a (szociális) intézményen belüli foglalkoztatás jelentőségére, a védett foglalkoztatási formák bővítésének szükségességére is; ezen felül, a hajléktalan-létből való kikerülés, a sikeres kivezetés nehézségeit, komplexitását jól ismerő szociális segítő szakemberekként a Közalapítvány munkatársai (is) a hajléktalan emberek munkavállalási lehetőségeiben, foglalkoztatási módszereikben a fokozatosságot látják a legfontosabb hatékonysági kritériumnak. Fokozatos munkaterhelésük, rugalmasan kezelt munkaidő-beosztásuk, akár 2, 4, majd 6 órában történő foglakoztatásuk megvalósíthatóságának kérdését vetették fel.
Ahogy a hajléktalan emberek foglalkoztatásának elméleti kereteit összefoglaló szakmai anyag tartalmazza: „hasonló feladatokat jelent, mint a szociális törvényben nevesített többi ellátotti csoport (pszichiátriai betegek, fogyatékkal élők, szenvedélybetegek) foglalkoztatása, azaz segíteni kell a munkaerő-piacra való kilépésüket. Az erre pillanatnyilag vagy tartósan esélyteleneknek pedig lehetőséget kell nyújtani a transzfer vagy végleges védett foglalkoztatásra. A védett foglalkoztatás terepei a foglalkoztató intézményekben zajlik, vagy a szociális intézmények maguk, saját intézményi kereteiken belül szervezik meg ellátottjaik foglakoztatását.
A munkaerő-piaci foglalkoztatás történhet az elsődleges vagy másodlagos munkaerő-piacon. Az elsődleges munkaerő-piac a tiszta (támogatásoktól mentes) piaci versenyben való munkavállalást jelent, míg a másodlagos munkaerő-piacon állami vagy önkormányzati támogatások enyhítik a foglalkoztatottak versenyhátrányait. A másodlagos munkaerő-piac jellemző formája a közfoglalkoztatás, de részben ide tartoznak az alkalmi foglalkoztatások (az adminisztrációs terhek lényeges csökkentésével), a munkavállalók egyes csoportjai után igényelhető bér-és járuléktámogatások (pl. START-kártyák), az adókedvezményekkel foglalkoztatottak, a büntetés terhe mellett jogszabállyal kikényszerített foglalkoztatások (a fogyatékkal élők esetében) is.
Az intézményen belüli foglalkoztatást a szociális törvény szabályozza. A törvényben két formája létezik: a fejlesztő-felkészítő foglalkoztatás átmeneti jellegű, a nyílt munkaerő-piacra jutásra való felkészítést tűzi ki célul, a munka rehabilitáció pedig terápiás jellegű foglalkoztatás, amely a rehabilitálható munkaképességek fejlesztését tűzi ki célul.
A hajléktalan emberek foglalkoztatásának vannak a többi ellátotti csoporttól eltérő specialitásai is, olyan a hajléktalan emberekre jellemző erősségeik és gyengeségeik, amelyek figyelembe vétele elengedhetetlen a foglalkoztatásuk feltételeinek alakításához, fejlesztéséhez.
Összességében kiemelhető, hogy a jelenlegi képzési, támogatási formák mellett új, az atipikus foglalkoztatás terjedését elősegítő támogatások megjelenése célravezető lehetne az érintettek helyzetének, elhelyezkedési esélyeik jobbá tételére.

A hajléktalan emberek ERŐSSÉGEI
a foglalkoztatásban	A hajléktalan emberek HÁTRÁNYAI
a foglalkoztatásban	A hátrányok leküzdésének
FELADATAI	
1.	Aktív korúak	1.	37 %-uk tartósan beteg és/vagy fogyatékos, ill. több mint 55 %-uk munkavállalásukat akadályozó fizikai és mentális állapotban van*	1.	Egészségügyi és mentális terápiák, 
Szociális segítség, szociális munka	
2.	Hosszú, sokan több évtizedes munkaviszonnyal rendelkeznek	2.	Elavult szakmák, megkopott munkarutinok, elveszett munkareleváns viselkedés 	2.	Munkagyakorlatok, képességek felelevenítésének szerzésének biztosítása,
Szociális segítség, szociális munka	
3.	Döntő többségükben (78%)** dolgozni akarnak

**Február 3 kutatás, 2010.	3.	Az elsődleges munkaerő-piacon nem versenyképesek külső megjelenésük, alkoholbetegségük, a biztos lakhatás hiány miatt.
Elvesztették motivációjukat mind a tanulásra, mind a munkavégzésre.
Kirekesztődtek nem csak a munkaerő-piacról, de ezen túlmenően az élet minden területén perifériára kerültek	3.	Atipikus és védett foglalkoztatások,
Szociális segítség, szociális munka,
	
4.	30%-uk jelenleg is dolgozik*

*Február 3 kutatás, 2011.	4.	Döntően feketén és időszakosan foglalkoztatottak	4.	Jogszabályi változásokkal és gazdasági kedvezményekkel foglalkoztatásuk kifehérítése és bővítése,
Szociális segítség, szociális munka	

A hajléktalan emberek fenti táblázatban felsorolt hátrányai miatt a hajléktalan-ellátó szervezetek a foglalkoztatás területén is jelen vannak. A foglalkoztatáshoz jutás segítésén keresztül (az álláskeresés segítése, Internet és telefon használata, álláslehetőségek gyűjtése, munkáltatók megkeresése, képzésekbe segítés és szükséges korrepetálások, képzések tartása); a piaci foglalkoztatásban tartás segítésén át (személyes kapcsolat a munkáltatóval, a munkahelyi beszokás és konfliktusok személyes kísérése, próbamunkák szervezése); a szociális intézményen belüli foglalkoztatásig, sokrétű munkával igyekeznek támogatni őket.

Magyar Vöröskereszt
A Magyar Vöröskereszt Pest Megyei Szervezetének munkatársaitól a szervezet által megnyert, és lefolytatott TÁMOP-5.3.3 –„Pest megyei hajléktalanok társadalmi és munkaerő-piaci integrációja” elnevezésű pályázatról kaptam részletes tájékoztatást. A konstrukció célja a hajléktalan emberek komplex társadalmi és munkaerő-piaci integrációjának elősegítése. A foglalkoztathatóságuk fejlesztésével, foglalkoztatási, lakhatási, szociális helyzetük javításával, a projekt 2013-ig (országszerte) 3500 fő hajléktalan személy társadalmi és munkaerő-piaci beilleszkedését támogatja a 1034/2007. (V.31) Kormányhatározat alapján.
A Magyar Vöröskereszt Pest Megyei Szervezete 2010. évben nyerte meg ezt a pályázati lehetőséget, amely 2010. augusztus 1-től 2012. március 31-ig szólt. A pályázat célcsoportját a Pest megyei hajléktalan személyek jelentették (Százhalombatta, Szigetszentmiklós, Cegléd, Dabas, Szentendre, Dunakeszi, Gödöllő vonzáskörzetéből bevonható személyek).
A pályázati kiírás szigorú részletességgel határozza meg a programba bevonható személyi kört. A Programba olyan 18. életévét betöltött, az öregségi nyugdíjkorhatárt még el nem ért személy volt bevonható, aki a projektbe történő bevonásakor legalább 120 napja folyamatosan, megszakítás nélkül
-	hajléktalanok átmeneti szállásán, munkásszálláson, vagy családok átmeneti otthonában és/vagy anyaotthonban lakik; vagy
-	hajléktalanok éjjeli menedékhelyén töltött éjszakái száma a 120 napot eléri; vagy
-	hajléktalan emberek tartós bentlakásos intézményében él a projektbe történő bevonását megelőzően utcán, közterületen, lakásként nem használható helyen él és valamelyik hajléktalan ellátóval (pl. nappali melegedővel, utcai gondozó szolgálattal) vagy családsegítő központtal legalább 30 napja dokumentált kapcsolatot tart. (Az intézményi kapcsolatok és a meghatározott időtartamú bentlakás intézmény általi, írásbeli igazolása szükséges volt.)
A program keretében a szociális munkások a 3. hónaptól kezdték bevonni a célcsoporttagokat, melynek keretében állapotfelmérés (szociális helyzet, egészségi állapot, családi környezet felmérése, képességek, készségek felmérése, stb.) és kiválasztás történt. Ezt követően az egyéni fejlesztési terv keretében meghatározásra kerültek azon szolgáltatások, amelyek a társadalmi és munkaerő-piaci integrációt elősegítik. Az előzetes igényfelmérés alapján a célcsoport számára a szociális munkások rendkívül széles körű szolgáltatásokat nyújtanak; a személyiség-fejlesztéstől kezdve, hiányzó iratok beszerzésén, foglalkoztatási lehetőségek felkutatásán, a munkába állás és munkába tartás támogatásán át; a célcsoport folyamatos mentorálásáig, nyomon követéséig.
A program részelemei a lakhatási támogatáshoz segítés, az önálló lakhatási forma fenntartásának segítése, a foglalkoztatási–foglalkoztathatósági támogatás feltételrendszerének megteremtése. Utóbbival kapcsolatban megjegyzendő, hogy foglalkoztathatósági-foglalkoztatási támogatás általánosságban annak a személynek nyújtható, aki a támogatással képes a munkaerő-piacon versenyképességét javítani, munkahelyet találni és munkahelyét megtartani és megfelel a pályázati útmutató előírásainak. Továbbá hangsúlyozandó, hogy a támogatás feltételrendszere szigorú követelményeket támaszt az elérendő eredmények tekintetében is; mind a képzettségi szint javítására, mind a munkavállalásra irányuló célmeghatározások esetén. A program által támogatott személynek a munkavállalás létesítésére és fenntartására irányuló eredményt legkésőbb a program zárásáig; a munkaviszony fenntartására irányuló eredményt pedig a projekt időszaka alatt kell teljesítenie.

Magyar Máltai Szeretetszolgálat 
A Szolgálat hajléktalan ellátói tapasztalatai szerint kevesen, de vannak olyan hajléktalanságban élő munkavállalók, akik – leginkább a munkáltatók előtt – „titkolják” hajléktalan kilétüket, tartva a hátrányos megkülönböztetéstől. Vannak olyanok is, akiknek ugyan a személyi okmányaiban a korábbi lakcíme szerepel, de valójában valamely ellátó intézménynek a lakói. Ők azok, akik a munkaügyi ellátórendszerben nem hajléktalanként szerepelnek, így nem a hajléktalanok állásközvetítő irodájának az ügyfelei (csak Budapest vonatkozásában). Ezek az emberek a kirendeltség munkatársait általában nem tájékoztatják a hajléktalan helyzetükről.
Természetesen vannak olyan hajléktalan emberek is, akik regisztrálják magukat álláskeresőként. A további együttműködés dinamikája azonban nagyban változik a későbbiek során, amelynek több összetevője van. Az egyik tényező, a sorozatos kudarcok után természetszerűleg bekövetkező reménytelenség, lemondás és az együttműködés értelmetlenségének érzése, amely természetesen nem csak a hajléktalan sikertelenül munkát keresők sajátja. Másrészt a hajléktalanok munkavállalási szokásainak egyik fajsúlyos jellemzője, hogy leginkább az alkalmi, nem bejelentett, rövid ideig tartó munkafeladatokat keresik, amelyek nem járnak különösebben hosszabbtávú kötelezettségekkel, viszont rövidebb időn belül azonnal kézzel fogható-kézbe fogható keresettel járnak. Az ilyen jellegű munkák többek között az építőipari kisegítő tevékenységek illetve a szolgáltatásokban felmerülő különböző munkafeladatok (takarítás, mosogatás). Többségük rendszeresen nem keresi fel a munkaügyi kirendeltséget.
Hajléktalan személyek foglalkoztatását célzó kezdeményezések és programok voltak és jelenleg is futnak. Elmondható, hogy az utóbbi években előtérbe került az a szemlélet, hogy a hajléktalanság problémáját komplexen kell szemlélni és a kezelésére irányuló törekvéseket is ennek megfelelően kell kialakítani. A munkavállalásra ösztönzés, a munkavállalási hajlandóság és a foglalkoztathatóság javítása, azaz a szociális és hajléktalan ellátó rendszertől való függetlenedés az önálló életvitel – munka és önálló lakhatás – kialakításával kiemelten fontos területté vált.
Ennek szellemében kormányzati illetve szakmai oldalról is tapasztalható valódi törekvés az integrált munkaügyi és szociális megoldások keresésére. Ezen célok megvalósítása érdekében több program is készült az elmúlt években. Előremutató tény, hogy a foglalkoztatáspolitika egyre szorosabban működik együtt a szociális szakmával a szociális problémák leküzdésében: szociális munkásokat, szociális szakembereket egyre nagyobb arányban alkalmaznak a munka-erőpiaci szervezetek munkaközvetítői, munka-tanácsadói munkakörökben; valamint érzékelhető, hogy a munkaerő-piaci politikában is általánosabbá válnak a szociális munka gyakorlatában megszokott módszerek.
Megkeresésemre adott válaszában a MMSZ munkatársa felsorolta a témakör legjelentősebb pályázatait, programjai az elmúlt évekből:
-	TÁMOP-1.1.1. – Megváltozott munkaképességű emberek rehabilitációjának és foglalkoztatásának segítése
-	TÁMOP 1.1.2. – Decentralizált programok a hátrányos helyzetűek foglalkoztatásáért
-	TÁMOP.1.1.3. – „Út a munka világába”
-	TÁMOP 1.3.1. – A foglalkoztatási szolgálat fejlesztése az integrált munkaügyi és szociális rendszer részeként 
-	HEFOP 2.2.2. – Központi program: A társadalmi beilleszkedés elősegítése a szociális területen dolgozó szakemberek képzésével, valamint a szociális és munkaügyi szolgáltatások együttműködési modelljének kidolgozásával. 
-	OFA HP/2006 – Hajléktalanok jövedelemszerző tevékenységének (átmeneti foglalkoztatásának) támogatása
-	HEFOP/2.3.1-05/1 – Hátrányos helyzetű emberek alternatív munkaerőpiaci képzése és foglalkoztatása
-	OFA HÁP/2008 – Hajléktalanok átmeneti foglalkoztatásának támogatása
-	TÁMOP 5.3.1./08/01KMR – Első lépés” – alacsony foglalkoztatási eséllyel rendelkezők képessé tevő és önálló életvitelt elősegítő programjai támogatására
-	TÁMOP - 5.3.3/08/1	– Hajléktalan emberek társadalmi és munkaerő-piaci integrációját segítő programok támogatása
-	TÁMOP-5.3.3-11/1	– „Az utcán élő hajléktalan személyek társadalmi visszailleszkedésének, foglalkoztathatóságának elősegítése, sikeres munkaerő-piaci integrációjának megalapozása”
A hajléktalanok foglalkoztatásának általában jellemzője, hogy hajléktalan ügyfelek kerülik a rendszerességgel és kötöttségekkel járó munkavállalást, zömében rendszertelenül és feketén dolgoznak, ezzel kiszolgáltatva magukat. Akik vállalnak hosszabb távú munkavégzést, ők sem tudják tartósan megőrizni munkavállalói pozíciójukat különböző személyes és objektív akadályok miatt. A hajléktalanok társadalmának egy vékony rétege az, amely a nyílt munkaerőpiacon is tartósan jelen tud lenni. Ők azok, akik a többségi társadalom polgári értékeihez ragaszkodnak, és ezt képesek is megtartani nehéz helyzetük ellenére is. Az éppen dolgozó – munkaviszonnyal rendelkező – hajléktalanok 18-20%-a dolgozik önerőből (támogatás nélkül) a nyílt munkaerőpiacon. A kevesebb vagy gyengébb munkavállalási potenciállal rendelkező hajléktalanoknak, akik a munkavállalást reális célul tűzik ki maguk elé, általában csak támogatott foglalkoztatás vagy valamilyen munkaerő-piaci projekt keretében van lehetőségük dolgozni. A támogatott foglalkoztatás vagy munkaerő-piaci projekt befejeztével a többségük elveszti munkáját, illetve a munkavégzési lehetőségét. Töredékük képes megkapaszkodni és integrálódni a többségi társadalomba, kikerülni az ellátó rendszerből és munkában maradni. Az ilyen igazi sikertörténeteknek az aránya 4-5%.  Sajnos vannak a hajléktalanlétbe mélyen „beágyazódott” emberek is, akiknek a munkavállalás, mint realitás nem elérhető, esetükben hosszú személyiséget formáló rehabilitációs folyamatok szükségesek az esélyek megteremtéséhez.
Az ösztönző lehetőséggel, elérhető kedvezményekkel összefüggésben az MMSZ azt válaszolta, hogy a komplex (akár támogatott képzést is tartalmazó) lakhatási és foglalkoztatási programok alkalmasak erre, viszont ahhoz, hogy ezek nagyobb hatásfokkal érjék el céljukat, sokkal nagyobb hangsúlyt kell fektetni a programokon illetve projekteken belül a hajléktalan egyének személyiségfejlesztésére, saját munkavállalási képességük növelésére.
A munkáltatók által igénybe vehető támogatások zömében ugyanazok az általánosan igénybe vehető támogatások, melyek bármely más hátrányos helyzetű célcsoport foglakoztatását hivatottak segíteni (bértámogatás, START Plusz kártya, TÁMOP 1.1.4).
A hajléktalanok munkavállalását meghatározó gátak és akadályozó tényezők részletező felsorolásában a MMSZ is azokat az elemeket emelte ki, amelyek korábban, másoktól kapott válaszok alapján már kiemeltem jelentésemben. Külön is hangsúlyozandó viszont az MMSZ válaszából az, hogy ezeket a nehézségeket több szempont figyelembevételével lehet csak meghatározni, mindig szem előtt tartva az egyén sajátos, egyedi élethelyzetét, képességeit és motivációit. A nehézségek és akadályok jellegét és mélységét alapvetően meghatározza a hajléktalan lét megjelenési formája (tartósan utcán élő pl.), a támogató ellátás szintje és minősége is. Ezen túl meghatározó az iskolai végzettség, a (általában elavult) szakmai ismeretek, a munka-tapasztalat (hiánya), az életkor, az egészségi állapot, az addiktológiai-pszichés problémák, a személyiség-jellemzők, de a mikrogazdasági és földrajzi körülmények is. Ezek közül is különösen hangsúlyos az egészségi állapot, az addiktológiai probléma és a személyiség mibenléte.
Tovább nehezíti a munkavállalásukat, hogy – a többi munkakeresőhöz hasonlóan – hivatalos munkaközvetítés, az interneten vagy újságban megjelenő álláshirdetések által kevésbé jutnak álláshoz, mintsem személyes kapcsolatok, családi, baráti, volt szakmai kapcsolatok útján. A hajléktalan emberek túlnyomó többségének azonban pont ezek a szociális csatornái, emberi kapcsolatai szakadtak meg, szűkültek be.
A hajléktalanok foglalkoztatási helyzetének javítása érdekében konkrét teendőket is megfogalmaz a MMSZ válasza. A legtöbb esetben szükség van a fizikai-egészségügyi, mentális és strukturális jellemzők, állapotok felmérésére és fejlesztésére a fokozatosság és a személyre szabottság elvének megtartásával. Azon kevesek esetében is, akik azonnal és közvetlenül bevonhatóak a munkaerő-piaci szolgáltatásokba, elengedhetetlen a pszicho-szociális – mentális támogatás biztosítása, a munkaerő piaci kompetenciák fejlesztése az elhelyezkedés és munkahely megőrzése érdekében.
A hajléktalanok munkaerő-piaci helyzetének javítására való törekvések során kitüntetett szerepe lehet a szociális gazdaságnak, ezen belül a szociális szövetkezetekben effektíve biztosítható munkalehetőségeknek, hiszen e foglalkoztatási formában a diszkrimináció és egyéb veszélyek kikerülhetővé válnak. A sikeresség alapfeltétele egy jól átgondolt termelési struktúrához párosított képzési – fejlesztési – lakhatási alprojekt megvalósítása a hajléktalan célcsoport integrációja érdekében.
A gazdasági, szociális, strukturális feltételek alakításán, kedvezőbbé tételén túl, legfontosabb fejlesztendő terület a hajléktalan egyén személyisége. Hiszen maga a hajléktalan személy az, aki önmagáért a legtöbbet képes tenni, ebben kell őt támogatni és segíteni, meglévő képességeit, értékeit feltárni, illetve újabbak megszerzéséhez hozzásegíteni. Paradoxonnak tűnik, de abban is fejleszteni szükséges, hogy fejleszthető legyen. Szükséges elérni azt, hogy hajlandó legyen feladni a napi szintű, a „csak a most számít” szemléletet és vállalja a valós együttműködést, a kötöttségeket, a kötelezettségeket. Ezeket a jellemzőket illetve állapotot a legnehezebb elérni bármely hajléktalan személy esetében. Ha már viszonylag tartósan sikerült stabilizálni ezeket, jöhet a továbblépés: az alapvető életviteli kompetenciák fejlesztése, a közösségi és kommunikációs készségek, stb. fejlesztése, a képezhetőség fejlesztése, majd ezt követően a munkaerő-piaci érvényesülést elősegítő fejlesztő foglalkozások. A külvilághoz való jobb alkalmazkodásán túl a befelé, önmaga felé fordulás, az önismeret valamint az önbizalom, önértékelés kifejlesztése is elengedhetetlen.
A MMSZ tapasztalatokon alapuló véleménye szerint a második legfontosabb tényező a hajléktalannal folyamatosan kapcsolatot tartó segítő személy, az esetkezelő szociális munkás. Ám a fenti célok kapcsán az ő személye csak abban az esetben lehet pozitív előjelű ebben a fejlesztési folyamatban, ha sikerült túllépnie „saját korlátain”. De nagy hatással, s így kiemelt jelentőséggel bíró körülmény a sorstársi közösség, a személyes kapcsolatok minősége is. E közösség általában az adott állapot fenntartására ösztönöz, jelentős visszahúzó erővel bír, nehéz a kitörés egy ilyen sorsközösségből. Ha van rá lehetőség, akkor egy kisebb közösség együttesen is fejleszthető, ez némely esetben könnyebben kivitelezhető lehet, mint egy adott személyt kiemelni a közösségből.
További meghatározó körülmény maga az ellátó-rendszer, hiányos infrastruktúrájával, eszközeivel, szakembereivel, a már szinte állandósult forráshiányos problémáival együtt.
Észrevételeinek összegzéseként a MMSZ leszögezte, hogy a hajléktalan emberek munkába állásának segítéséhez elengedhetetlen lenne a szolgáltatók (munkaügyi központ, hajléktalan ellátó nappali intézmények) személyi és infrastrukturális fejlesztése az egyénre szabott munkaerő-piaci szolgáltatások biztosításához, valamint a munkáltatók hatékonyabb ún. érzékenyítése, a munkáltatói kapcsolatok kiszélesítése, önkormányzatok bevonása és ezek „módszertanának” kidolgozása. A jogszabályi háttérrel összefüggésben a hajléktalan munkavállalók kiszolgáltatottságára, illetve a foglalkoztatókat szigorúbban ellenőrző, megfelelő szabályozás kialakításának és a jogkövető magatartás serkentésének szükségességére utalva, kihangsúlyozták annak fontosságát, hogy a munkaáltatókat hatékonyan motiváló jogszabályok kerüljenek bevezetésre.

Menhely Alapítvány
A hajléktalan-ellátórendszer egyik legnagyobb, legtöbb formában és módon szociális szolgáltatást nyújtó, s tapasztalatait a hiánypótlások, hibajavítások fejlesztések érdekében tudományos igénnyel összegző Menhely Alapítvány munkatársainak is megküldtem kérdéseimet. A mások válaszaiban is szereplő, fentiekben már ismertetett információk megismétlésének elkerülésére törekedve, a kapott válaszból az egyedi és/vagy speciális részleteket emelem ki.
Az ügyfelek az illetékes Haller utcai Munkaügyi Központban történő regisztrációjuk során lakcímkártyájukkal „bizonyítják”, hogy jogi értelemben hajléktalanok. Ezzel összefüggésben problémás pontként megjegyzendő, hogy a hatályos jogszabályok értelmében az ügyfél nyilatkozata alapján is befogadja a Haller utcai Munkaügyi Központ a kérelmet, annak ellenére, hogy lakcímkártyája szerint az ügyfél nem hajléktalan. 
A hajléktalan személyek foglalkoztatását ösztönző programokkal kapcsolatban a korábbi évekhez képest jóval kevesebb lehetőség adott, a pályázati lehetőségek beszűkültek; a civil kezdeményezések elenyészően kevés projektet tudnak megvalósítani elsősorban forráshiány miatt. „Permanens segítségek”, a jelenleg is működő álláskereső irodák, melyek ugyancsak a korábbi „munkába-állási támogatás”, a „képzési támogatás” elapadásával mára szinte csak alapszolgáltatásokat nyújtanak.
A főváros területén a Budapest Esély hosszú és rövidtávú közcélú munkaprogramokat hirdet, ami leginkább az utcaseprést jelenti, szerződve a Köztisztasági szervezetettel. Jelenleg 120 fő foglalkoztatására van lehetőség, ebből 5 fő középfokú végzettségű munkaerőre van igény, a többi segédmunkás. A Budapest Esély folyamatosan kereste a kapcsolatot az intézményekkel, szervezetekkel, így munkaerőket kölcsönöztek. Ennek az előnye, hogy a Budapest Esély kötött munkaszerződést a hajléktalan ügyfelekkel, így őket is terhelte az összes dokumentáció vezetése, a bérszámfejtés, kifizetés, ellenőrzés, stb. Problémát jelent azonban, hogy jelenleg a jogszabályok ezt nem teszik lehetővé. Minden szervezetnek önállóan kell pályáznia, amit nem szívesen vállalnak, hiszen az adminisztráció és az előzőekben felsorolt teendők (pl. heti kifizetés) nagyban megnehezítik a munkáltatást. Szintén komoly aggályokat vet fel, hogy jelenleg azok az emberek is vállalják a közcélú munkát, akiknek az egészségi állapota nem megfelelő, mivel a jogszabály előírja pl. a foglalkoztatást helyettesítő támogatás továbbfolyósítására a 30 nap munkavégzést. Bár lehetővé teszi pl. az önkéntes munkát is, de csak olyan szervezetnél, akik megfelelnek a közérdekű önkéntes tevékenységről szóló 2005. évi LXXXVIII. törvény rendelkezéseinek.
A diszkriminációs attitűdből eredő nehézségek meglétét nyomatékosítva az alapítvány szakemberei kifejtették, hogy a hajléktalansághoz általánosságban tapadó negatív értékelés, előítélet a hajléktalan emberek munkaerő piaci helyzetét (is) erősen befolyásolja. Visszajelzésekből tudják, hogy ügyfeleik több mint 90 %-a nem vallja be munkahelyén, hogy szállóról jár be dolgozni. Az esetleges pozitív diszkriminációra utaló kérdésre válaszolva leszögezik, hogy nincs ilyen, leszámítva a kifejezetten erre a csoportra kiírt pályázatokat és programokat.
A problémák kiküszöbölésére alkalmas megoldási lehetőségeket keresve, a Menhely munkatársai (is) a megfelelő számú segítővel végzett, személyre szabott, egyéni felkészítésben, a tanulási lehetőségek biztosításában, illetve a speciálisan hajléktalan emberek igényeire, korlátaira szabott projektek, munka-lehetőségek, védett munkahelyek megteremtésében látnak valódi, hatékony alternatívát.

Február Harmadika Munkacsoport
Tekintettel arra, hogy a minden év februárjában, az utcán élők körében, országszerte kérdőíves adatgyűjtést végző munkacsoport rendkívül informatív adatokkal rendelkezik, megkeresésükkel vizsgálatom statisztikai jellegű alátámasztására is lehetőség adódott. Azzal a kérdéssel fordultam hozzájuk, hogy az utcán élő emberek mekkora hányada dolgozik rendszeresen / alkalmanként, illetve mekkora hányaduk nem dolgozik egyáltalán, illetve, hogy az utcán élők bevételi forrásainak mekkora hányadát teszi ki munkabér, vagy bér jellegű juttatás?
Tájékoztatásuk szerint 2011 februárjában a budapesti hajléktalan emberek alig egynegyede válaszolta azt, hogy dolgozó, saját munkájából él meg. Ez radikális változás a néhány évvel ezelőttihez képest.3 A válaszadók közel fele (44%) munkanélkülinek vallja magát, a többiek vagy nyugdíjasok (18%), vagy szerény önkormányzati segélyen élnek (13%). Az egyes csoportokat összehasonlítva igen-igen jelentősek az eltérések. A fedél nélküli emberek körében egészen kiemelkedően magas a munkanélküliek aránya (60%), csak minden tizedik ember kap saját jogon nyugdíjat, s hasonlóan alacsony az önkormányzati segélyben részesülők aránya is. Ezzel szemben a fizetős átmeneti szállókon lakók egy harmada dolgozik (32%), minden negyedik ember saját jogon nyugdíjat kap (26%), s minden hatodik ember szociális segélyben részesül (18%). A fizetős átmeneti szállókon élők körében a legalacsonyabb a munkanélküliek aránya (24%). Az éjjeli menedékhelyeken lakók összetétele az előző két csoport „közötti” képet mutatja, míg a speciális szállásokon élők körében elsősorban a saját jogú nyugdíjasok relatíve magas aránya miatt (32%) jellemző a „passzívak”, inaktívak túlsúlya.4

A budapesti és a “vidéki” hajléktalan válaszadók fő jövedelemtípus szerinti megoszlása a lakhatás formája szerint – 2011-F3	
	Melyik csoportba sorolja magát?	Közterület	Éjjeli menedékhely	Átmeneti szálló	Egyéb, spec. szálló	Együtt	
Budapest	dolgozó (alkalmazott, vállalkozó, segítő családtag, alkalmi munkás stb.)	200	137	303	105	745	
	 	18%	18%	32%	24%	23%	
	munkanélküli	669	419	227	119	1434	
	 	60%	55%	24%	27%	44%	
	saját jogon nyugdíjas	117	94	242	139	592	
	 	10%	12%	26%	32%	18%	
	hozzátartozói jogon nyugdíjas		3	8	1	12	
	 	0%	0%	1%	0%	0%	
	gyermekgondozási ellátást (gyes, gyed, gyet) kap	6	2		1	9	
	 	1%	0%	0%	0%	0%	
	eltartott, háztartásbeli	27	1	6	3	37	
	 	2%	0%	1%	1%	1%	
	szociális segélyezett	103	105	148	65	421	
		9%	14%	16%	15%	13%	
	Együtt	1122	761	934	433	3250	
		100%	100%	100%	100%	100%	
Az elmúlt négy év tendenciáját látványosan prezentálja az alábbi táblázat. A felmérés időpontja mind a négy évben február 3-a volt, az évenkénti esetszámok a vidéki és budapesti válaszadóknál is, minden évben meghaladták a 3500 főt. Az utcán és szállón éjszakázó embereknek feltett kérdés így hangzott: „Miből élt meg …. (év) januárjában?”; az adatlap önkitöltős, önkéntes és anonim volt, több választ is meg lehetett jelölni. A diagram a rendszeres és az alkalmi jövedelmet említők százalékos arányát jeleníti meg grafikusan.

A munkajövedelemmel rendelkező hajléktalanok arányának csökkenése egyértelmű, folyamatos és a települések mindegyikén megfigyelhető. A legjelentősebb mértékben (a 2009-es érték egyharmadára) a vidéken élő, rendszeres munkával rendelkező hajléktalan emberek aránya; a legkevésbé (30%-ről 25 %-ra) pedig a Budapesten alkalmi munkát végzők aránya esett vissza.

1.	Javaslatok, példaértékű jó gyakorlatok
A Hajléktalanokért Közalapítványtól kapott szakmai anyag konkrét ötleteket, a hajléktalan emberek foglalkoztatásának bővítésére vonatkozó javaslatokat is tartalmaz, a következőkben ebből idézek néhány gondolatot. A hajléktalan emberek foglalkoztatásának bővítéséhez, a felvázolt javaslatok megvalósításához a munkáltatók további jogszabályi és gazdasági ösztönzése szükséges. Az ösztönzésekre azért van szükség, hogy a munkaerő-piacon jelentős versenyhátrányokkal induló hajléktalan embereknek esélyt teremtsünk, illetve, hogy a szociális foglalkoztatás piaci esélyeit növeljük.
A védett foglalkoztatás számára védett piac kialakítása
Mindazokat a szolgáltatásokat és termékeket, amelyeket az önkormányzati vagy állami szektor fel tud használni a szociális foglalkoztatók vagy intézményi szolgáltatók által végzett munkákból, e két szektornak tőlük kellene elsődlegesen vásárolnia. A közbeszerzéseknél jelentős előnyben lehet részesíteni a védett foglalkoztatásban előállított termékeket és szolgáltatásokat, illetve a védett célcsoportokból munkavállalókat alkalmazó vállalkozásokat.
Adókedvezmények
Jelentős adókedvezményekkel, kötelező hozzájárulásokból nyújtott kedvezményekkel lehetne (kellene) támogatni azokat a piaci szereplőket, akik a védett foglalkoztatók termékeit és szolgáltatásait vásárolják, vagy a védett célcsoportokból munkavállalókat alkalmaznak. A termékvásárlás támogatására külföldi példánk van: német bankok kizárólag olyan gyümölcslevet kínálnak reprezentatív alkalmaikon, amelyeket szociális foglalkoztatással termeltek, és cserébe kedvezményt vagy teljes engedményt kapnak a kötelezően fizetendő rehabilitációs hozzájárulásból. A védett célcsoport foglalkoztatásának növelésére Magyarországon 2010 óta alkalmazzák azt a megoldást, hogy jelentős büntetést kell fizetnie annak a munkáltatónak, akinek alkalmazotti között a fogyatékkal élők aránya nem éri el az 5 %-ot. A hajléktalan emberek foglalkoztatásának növelésére a büntetés helyett inkább kedvezmények nyújtását javasoljuk.
Versenyelőnyök biztosítása
Piaci rések vagy szűk termék- ill. szolgáltatási keresztmetszetek estén hajléktalanok foglalkoztatásának támogatása pályázat keretében, az induló tőke, a működés kezdeteinek támogatásával, kedvezményes hitel biztosításával piaci szereplők részére.
Dániában a szociális foglalkoztatás adókedvezményeket élvez, ezért versenyelőnyben van a szabad piaci vállalkozásokkal szemben. Ezért annak érdekében, hogy a szabad piaci cégek ne menjenek a szociális foglalkoztatással szemben tönkre, a szociális foglalkoztatáshoz csak arra a területre adják ki az engedélyt, amely piaci résben jelenik meg, és viszont, a szociális szolgáltatók által végzett termelésre vagy szolgáltatásra szabad piaci szereplő nem kap önkormányzatától engedélyt. Így Koppenhágában az idős autók szervízelését csak szociális foglalkoztató végzi, és az engedély kiadásához a szervezetnek szüksége volt a környékén lévő autójavító műhelyek hozzájárulására, és az engedély megszerzése után más szerviz már nem kaphat engedélyt 5 évnél idősebb autók szervízelésére. Szintén koppenhágai példánk a karácsonyfatalpak gyártása: A hagyomány úgy hozta, hogy a fából készült karácsonyfatalpakat csak a szociális foglalkoztató készíti, senki más nem foglalkozik (ma már nem is foglalkozhat) vele. Karácsony előtt a szociális foglalkoztató alkalmazottai ki is települnek Koppenhága utcáira árusítani monopolizált terméküket.
Atipikus foglalkoztatási formák segítése
A munkarutinok és szaktudások megkopása, a rendszeres és tervezendő életvitelbe való visszaszokás atipikus foglalkoztatási formákat kíván. (Munkagyakorlat, próbamunka biztosítása, rövid idejű munkák elismerése). Akár napi 1 órás munkavégzés jogszabályi elismerése és díjazhatósága segíti a munka világától eltávolodottak oda való visszatérését, illetve a fekete foglalkoztatás kifehérítését. Történhetne munkaviszonyként munkabérért, vagy nem munkaviszonyként egyéb díjazásért. Dániában 1 óra szociális foglalkoztatóban végzett alkalmi munkáért voucher-t lehet kapni, amelyet a cég ruhaboltjában, fodrászatában vagy éttermében lehet beváltani. Nálunk időnként 1 doboz cigarettával vagy étkezési jeggyel díjazzák a hajléktalan-ellátó intézmények a kisebb, ház körüli munkákat (pl. az épület utcai része előtti takarítás, fűnyírás).
Mezőgazdasági termelés
A szociális földprogramok fontos eleme, hogy az egyénnek vagy családnak legyen saját használatú lakása, ahol saját háztartást vezethet. Mivel a hajléktalan embereknek nincsenek saját vezetésű háztartásai a saját fogyasztásra termelt élelmet nem tudják felhasználni. Egy szociális földprogram alapjaként állandó letelepülésüket, biztos és egyedileg használható lakhatásukat kell biztosítani.
Társadalmi felelősségvállalás
Állami cím, díj, kitüntetés, jutalom alapítása a hajléktalanok foglalkoztatásának segítéséért, hajléktalan emberek alkalmazásáért, hajléktalan foglalkoztatással előállított termék vagy szolgáltatás vásárlásáért.
Jó és már megvalósult példa, hogy az önkéntes munkavégzést szabályozó törvényen keresztül önkéntes munka végzésével, amellyel a hajléktalan-ellátó szervezetek is élnek, jogosultságot lehet szerezni a rendszeres szociális segélyre.
Tekintettel arra, hogy a hajléktalanság problémaköre nem kizárólag magyar jelenség, sőt, kifejezetten határok nélküli, és akárhol legyen is jelen, mindenütt mielőbbi probléma-kezelésre, megoldásra vár, célszerű akár külföldi megoldási javaslatokra, tapasztalatokra is vetni egy pillantást.
A FEANTSA5 magyar tagja rendelkezésemre bocsátotta a 2007. évben, hajléktalanok foglalkoztatása témakörében végzett kutatásaikat összegző Európai Jelentést, amely átfogó képet adva a problémakörről ajánlásokat is megfogalmaz.
A jelentéshez fűzött megjegyzései szerint azok az országok, ahol a szociális szövetkezeteknek nagy hagyománya van, jó eredménnyel tudnak rendszeres jövedelmet biztosító munkalehetőséget biztosítani a hajléktalan emberek számára. Ott, ahol ez még (megfelelő összegű) garantált minimum jövedelem intézményével is megerősítést nyer, a támogatott lakhatás fenntarthatóságára is nagyobb esélye van az ügyfeleknek és az esetleges munkanélküli periódusokban némi féket jelentenek az újbóli lecsúszással szemben. Hozzátette még, hogy az eredményességhez a foglalkoztatási palettának is olyan színesnek kell lennie, mint ahogyan pl. a szállásnyújtással kapcsolatos szolgáltatások is differenciálódtak az alacsony küszöbű, intézményi ellátástól a támogatott lakhatásig. Így az értelmes elfoglaltságtól indulva (meaningful occupation) a védett foglalkoztatáson keresztül a szociális gazdaságban történő foglalkoztatáson át a kevés hajléktalan ember számára elérhető elsődleges munkaerőpiacig kell(ene) érnie a „választéknak”.
Tanulságos és aláhúzandó, hogy az európai szintű kutatáson alapuló ajánlások számos ponton összecsengenek a magyar civil szervezetek képviselőinek javaslataival.
Az Európai Jelentés is komplex módon, holisztikus szemlélettel tekint a kérdéskörre. A hajléktalanságot megtapasztaló emberek többsége halmozottan hátrányos helyzetű, sokrétű szükségleteik vannak és több területen is támogatásra szorulnak annak érdekében, hogy közelebb kerüljenek a munka világához. Ennek megfelelően, együtt, párhuzamosan kell részesülniük különféle támogatási formákban: a lakhatás támogatása és egészségügyi támogatástól, a tanácsadáson és motiváción át a foglalkoztatási támogatásig. Ugyanakkor az individuális szemlélet szempontjaira is figyelemmel, annak érdekében, hogy személyre szabottan, az igényeikhez, lehetőségeihez és korlátaikhoz mérten kaphassanak támogatást, döntő fontosságú az igények és a vágyak, célok felmérése mind induláskor, mind a folyamat egésze alatt. 
A FEANTSA meggyőződése szerint a holisztikus és individuális szempontú megközelítés az, amely növelheti a hajléktalan emberek foglalkoztatottságának arányát és segítséget nyújthat nekik a szegénységből és társadalmi kirekesztettségből való kitöréshez. Ezen célok elérése érdekében a FEANTSA az alábbi ajánlásokat teszi. (címszavakban)6
-	A hajléktalan személyek munkához való jogának elismerése
-	A foglalkoztatás és a képzés javításának középpontba helyezése
-	A holisztikus szemlélet
-	Az egyéniesített szemlélet elsajátítása
-	A munkavállalás ösztönzése, és egy minimum jövedelem garantálása
-	A hajléktalan emberek szankcionálásának megszüntetése
-	Az érintett résztvevők hatékony együttműködésének elősegítése
-	Több évre szóló finanszírozási programok kidolgozása
-	A szolgáltatás használók hatékony részvétele
-	A jogosultságokról és a támogatási formákról szóló információkhoz való hozzáférés biztosítása
-	A szolgáltatások földrajzi eloszlása és a közlekedéshez való hozzáférés
-	A szociális gazdaság, mint „átmeneti munkapiac” szerepének erősítése
-	Mutatók kidolgozása a nem mérhető eredmények felmérésére
-	„Hajléktalan-adatbázis” létrehozása
-	Kutatások elősegítése a hajléktalanság és munkavállalás terültén

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
A feladat- és hatáskörömet, valamint az ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságaimat az Ajbt. határozza meg. Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A munkaügyi központok a Nemzeti Munkaügyi Hivatalról és a szakmai irányítása alá tartozó szakigazgatási szervek feladat és hatásköréről szóló 323/2011. (XII. 28.) kormány rendelet 2. § (3) bekezdése szerint, a fővárosi és megyei kormányhivatal munkaügyi feladatokat ellátó szakigazgatási szerveként működnek. A kormányhivatalok pedig a központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 1. § (2) bekezdés g) pontja értelmében központi államigazgatási szervnek minősülnek. Ugyanezen törvény 1. § (2) bekezdés d) pontja szerint központi államigazgatási szervnek minősül a Nemzeti Erőforrás Minisztériuma7 is. Az Ajbt. 18. § (1) bekezdésének rendelkezése alapján a megkeresett szervek tevékenységének vizsgálatára kiterjed a vizsgálati hatásköröm.
A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat. Jelen esetben a hivatalbóli vizsgálat elrendelésének feltételei fennálltak, tekintettel arra, hogy a hajléktalan személyek magyarországi munkavállalási lehetőségeinek vizsgálata, egy – pontosan a felmérési kísérletek ellenére sem meghatározható számú – de kétségtelenül nagyobb csoport alapvető jogait érinti.

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében 
Az Alkotmány korábbi rendelkezéseit értelmező, közel két évtizedes alkotmánybírósági gyakorlatban a munkához való jog alkotmányos alapjogként a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jogot jelentette. Erre figyelemmel számos ombudsmani jelentés, valamint az éves beszámolók is rögzítették a foglalkoztatáshoz való jog jellegadó sajátosságait.
A második generációs szociális jogok közé sorolható foglalkoztatáshoz való jog két elemből áll, az egyik a „jog” a munkához, a munkavégzéshez, amely a munkahelyteremtést és ezek megőrzését, a munkanélküliség kezelését szolgáló állami foglalkoztatáspolitikát foglal magában, a másik pedig a foglalkozás megválasztásának szabadsága (alanyi jellegű jog).
Az Alkotmánybíróság szerint a korlátozás más-más mérce alapján ítélendő meg aszerint, hogy a foglalkozás gyakorlását vagy annak szabad megválasztását korlátozza-e az állam, s az utóbbin belül is különbözik a megítélés az adott foglalkozásba kerülés szubjektív, illetve objektív korlátokhoz kötésének megfelelően. A munkához való jogot az veszélyezteti a legsúlyosabban, ha az ember az adott tevékenységtől el van zárva, azt nem választhatja. 
Bár a 2012. január 1-jétől hatályos Alaptörvény számos alkotmányi elemet átvesz, érintetlenül hagy, a szociális jogokkal, ezen belül a foglalkoztatáshoz való joggal összefüggésben több figyelemreméltó változtatást hajt végre, ezek jelentősége azonban eltérő lehet. 
Az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdése („Mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz”) lényegében, kisebb módosítással átemelte az Alkotmány 70/B. § (1) bekezdését8, azonban nem tartalmazza annak első fordulatát, vagyis, hogy Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a munkához. 
Mindez ugyanakkor nem feltételez tartalmi változást, mivel az Alkotmánybíróság gyakorlatában a munkához való jog alkotmányos alapjogként a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jogot jelenti. Az Alaptörvény XII. Cikk (1) bekezdésének második mondata ugyanakkor – Képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához. – már egy teljesen új elemet és megközelítést foglal magában: jelentheti egyrészt a munkavégzési kötelezettség előírását a közösség gyarapítása érdekében a képességek és lehetőségek függvényében, másrészt a munkavégzéshez kapcsolódó arányos közteherviselés előírását egyaránt. Természetesen azt is hozzá kell tenni, hogy ezen a területen (is) az alkotmányos mérce, szemlélet (esetleges) változása komplex csak más alaptörvényi szakasz (pl. emberi méltósághoz való jog, szociális biztonsághoz való jog) értelmezésével együttesen vázolható fel. A kötelező és irányadó majdani alkotmánybírósági határozatok megszületéséig ugyanakkor az európai sztenderdek (különösen a közösségi alapjogi normák) mellett – kizáró rendelkezés hiányában – az ombudsman számára továbbra is használhatóak a korábbi alkotmánybírósági gyakorlat megállapításai.
Másik fontos változás, hogy az Alaptörvény nem tartalmazza az „egyenlő munkáért egyenlő bért” elvét sem {Alkotmány 70/B. § (2) }. Az Alkotmánybíróság értelmezésében azonban az Alkotmány 70/B. § (2) bekezdése az általános diszkriminációtilalmat megfogalmazó rendelkezésnek (70/A. §) a munka világára való konkretizálása, így ez elvben nem okoz értelmezési problémát.
Az Alaptörvény XII. cikkének (2) bekezdése szerint „Magyarország törekszik megteremteni annak feltételeit, hogy minden munkaképes ember, aki dolgozni akar, dolgozhasson”. 
Az esélyegyenlőség előmozdításának kötelezettsége alapján (Alaptörvény XV. Cikk (4) bekezdés: „Magyarország az esélyegyenlőség megvalósulását külön intézkedésekkel segíti”) a társadalom egyes tagjai javára történő pozitív diszkrimináció, az egyenlő feltételek, az esélyegyenlőség biztosítása nemcsak megengedett, hanem a modern alkotmányos államtól el is várható, mind a szociális, mind a testi és lelki különbségekből adódó hátrányok enyhítése terén.
Különösen hangsúlyos ez a követelmény a társadalom perifériájára szoruló – hajléktalan – emberek felé, akik számára a pozitív megkülönböztetés, a munkavállalásukat elősegítő intézkedések, támogatások esélyt jelenthetnek a társadalomba történő visszaintegrálódásba.
Az Alaptörvény XV. cikkének (2) bekezdése tartalmazza a diszkrimináció tilalmát, mely szerint „Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.” 
A két évtizedes, töretlen, az Alaptörvény fenti rendelkezése alapján továbbra is irányadónak tekinthető alkotmánybírósági gyakorlat rögzíti, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként, egyenlő méltóságú személyként kell kezelnie, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni. A megkülönböztetés alkotmányossága tekintetében az Alkotmánybíróság két mércét alkalmazott. Az alkotmányos alapjogok tekintetében megvalósuló egyenlőtlen bánásmód esetén annak alkotmányossága az alapvető jogok korlátozására irányadó szükségességi-arányossági teszt alapján ítélhető meg. Bár az Alkotmány – ahogyan az Alaptörvény is – szövegszerűen csak az alapvető jogok tekintetében tiltotta a hátrányos megkülönböztetést, az Alkotmánybíróság szerint e tilalom, ha a megkülönböztetés sérti az emberi méltósághoz való alapvető jogot, kiterjed az egész jogrendszerre.

III. Az ügy érdeme tekintetében
A beérkezett válaszok valamint a kutatásaimból származó információk az elméleti lehetőségek és a gyakorlati megvalósulásuk közötti, jelenleg áthidalhatatlannak tűnő különbséget igazolják. A jogszabályi minimum-követelmények adottak, a foglalkoztatási modell elviekben működőképes, ám valójában mégsem eredményes, hatékonysága nehezen bizonyítható. A probléma gyökerének egyértelmű megfogalmazásával azonban a megoldási irányok is meghatározhatóak.
A vizsgálat feltárta, hogy a hajléktalan személyek foglalkoztatásának már-már az ellehetetlenülésig fokozódó nehézségei részben az életvitelükből adódó, speciális problémáikra, és az ebből eredő diszkriminációs attitűdre, részben pedig a magyar munkaügyi rendszer merevségére, a foglalkoztatási lehetőségek korlátozottságára vezethetők vissza.
A vizsgálat eredményei egyértelműen igazolják, hogy léteznek ugyan a hátrányos helyzetűek, rászorulók munkavállalási esélyeinek növelését, foglalkoztatásuk elősegítését célzó kedvezmények és programok, ezek azonban túl általánosak, és a gyakorlatban kevésbé érvényesülnek, eredményeik, hatékonyságuk nem érzékelhető.
Különös tekintettel a fenti megállapításokra, indokoltnak tartom a jelentésben vázolt szempontrendszer és az ismertetett külföldi ajánlások együttes figyelembe vételével, a vonatkozó jogszabályi háttér szükséges módosításai és ezek mielőbbi gyakorlati alkalmazhatóságának elősegítése által a hajléktalan-lét speciális igényeire szabott, a nehézségek leküzdéséhez, a sikeres munkaerő-piaci (s ezáltal társadalmi) re-integrációhoz érdemi segítség nyújtására valóban alkalmas elemek beépítését a magyar munkaügy rendszerébe. 
Álláspontom szerint a hajléktalan emberek elhelyezkedését elsősorban munkahelyteremtéssel, képzési, átképzési lehetőségek megteremtésével, az atipikus foglalkoztatási formák, valamint a munkáltatók által igénybe vehető kedvezmények széles körű elterjesztésével, illetve mindezek jogszabályi szintű támogatásával lehetne ösztönözni. A jelenlegi jogszabályi környezet ugyan nem teszi lehetővé, de az elhelyezkedést nagymértékben segítheti a hajléktalan munkavállaló részére biztosított rugalmas munkaidő, valamint a rugalmas (többször kevesebbet adó) bérfizetési mechanizmus széles körű alkalmazhatósága.
Szükségesnek tartom a méltó munkakörülmények biztosításának, valamint a munkavállalók kiszolgáltatottságával visszaélő munkáltatók tevékenységének szigorúbb és folyamatos ellenőrzését. Fontosnak tartom a képzéseket, tanfolyamokat, amelyek továbbtanulási, átképzési lehetőséget biztosítanak, valamint a regisztrált után-követést, melynek beiktatásával az elért kezdeti sikerek továbbiakat motiválhatnak.
Mindezekre tekintettel megállapítom, hogy a jelentésben feltárt körülmények (az atipikus munkavállalási formák, a munkáltatókat ösztönző támogatások hiánya, a személyre szabott megoldások elégtelensége, a szociális ellátórendszer alulfinanszírozottsága, stb.) a hajléktalan személyek elhelyezkedési esélyeit nagymértékben befolyásolják, szinte az ellehetetlenülésig megnehezítik a munkaerőpiacra való visszatérésüket. Ezzel állandósítják a munkához, munkavállaláshoz való joggal összefüggő visszásság bekövetkeztének közvetlen veszélyét; valamint közvetetten fenntartják a hajléktalan-lét következtében eleve fennálló, emberi méltósághoz való joggal összefüggő sérelmes helyzetet.
Megállapítom továbbá, hogy a szociális segítő szakma és a jogalkotói, jogalkalmazói szféra illetékeseinek valós, érdemi együttműködése nélkül, az érintettek számára elérhető továbbképzési, átképzési lehetőségek, re-szocializációs- és mentor-programok hiányában a jelenlegi merev és erősen diszkriminatív struktúrában a hajléktalan személyek elhelyezkedési esélyei minimálisra csökkennek, munkaerő-piacra való visszakerülésük ellehetetlenül. Ez a helyzet pedig az emberi méltósághoz való joggal, a munkához és a szociális biztonsághoz való joggal, valamint a diszkrimináció tilalmával összefüggésbe hozható alapjogi visszásságot idéz elő.
A vizsgálat tapasztalatai (is) megerősítik azt a kétségtelen tényt, hogy a hajléktalanságból való kivezető út legmagasabb, de legfontosabb – és egyetlen valóban hatékony – lépcsőfoka a munkavállalás, a társadalomba a munka világán keresztül történő visszailleszkedés. Kiszolgáltatottságukra, többszörösen hátrányos helyzetükre tekintettel a legtöbb, ami ennek sikeréhez elvárható tőlük, hogy a segítőikkel együttműködve, lelkiismeretesen kihasználják a rendelkezésre álló lehetőségeket. A speciális igényeikre szabott lehetőségek biztosítása, foglalkoztatásuk feltételeinek megteremtése pedig nem csak feladata, hanem belátható érdeke is a rászorulókról gondoskodni köteles államnak.
A hajléktalan-ellátórendszer fenntartásával és fejlesztésével kapcsolatosan korábbi jelentéseimben9 megfogalmazott álláspontomat nyomatékosítva, hangsúlyozom, hogy az alapvető jogok biztosaként a hajléktalanság problémakörének kezelésében kizárólag rendészeti elemektől mentes, szociális jellegű, a hajléktalan személyek társadalomba történő visszailleszkedésének elősegítésére valóban alkalmas, a megelőzést hatékonyan, eredményesen szolgáló programokat, intézkedéseket tartok elfogadhatónak.
Tekintettel arra, hogy a speciális igényekhez igazodó, atipikus foglalkoztatási formákat a rendszerbe építő munkaügyi struktúra megteremtéséig; az egyénre szabott megoldási lehetőségek elérhetővé válásáig az élethez és az emberi méltósághoz, valamint a szociális biztonsághoz való alapjogokkal összefüggő visszásság közvetlen veszélye továbbra is fennáll, a jövőben is fokozott figyelemmel kísérem a hajléktalanok munkavállalási lehetőségeit érintő változtatások eredményeit, következményeit.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alapjogokkal összefüggő visszásság megszüntetése illetve jövőbeni megelőzése érdekében
1.	az Ajbt. 31. §-a alapján felkérem az emberi erőforrások miniszterét10, hogy a jelentésemben feltárt, akadályozó tényezőket a hajléktalan személyek munkaerő-piaci helyzetének javítására érdekében kidolgozandó javaslatában hangsúlyosan vegye figyelembe;
2.	az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem az emberi erőforrások miniszterét, hogy a foglalkoztatás-politika finanszírozási hátteréért felelős nemzetgazdasági miniszterrel együttműködve, kezdeményezze a témakörre vonatkozó jogszabályok olyan irányú módosítását, amely lehetővé teszi a hajléktalan személyek speciális igényeit is figyelembe vevő atipikus foglalkoztatási formák megteremtését, védett munkavállalási lehetőségek elterjesztését, különleges munkavégzési körülmények alkalmazhatóságát, valamint mindezek ellenőrizhetőségét.

Budapest, 2012. május 30.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 2012. május 14-től emberi erőforrások minisztere
2 FEANTSA= The European Federation of National Organisations working with the Homeless /La Fédération Européenne des Associations Nationales Travaillant avec les Sans-Abri/ – Hajléktalan-ellátó szervezetek európai szövetsége *   Február 3 kutatás, 2011. **  Február 3 kutatás, 2010.
3 Korábban lényegében évről-évre nőtt a munkabérrel rendelkezők aránya, egészen a 2006. februári csúcsig, amikor a budapesti hajléktalanok 57 %-ának volt munka keresete. Azóta tart a radikális visszaesés, de még 2007 februárjában is közel 40%-uk rendelkezett munkabérrel. (Győri Péter: Amit tudunk – 10 év…)
4 A táblázat dr. Győri Péter publikálás előtti kéziratából származik
5 FEANTSA= The European Federation of National Organisations working with the Homeless /La Fédération Européenne des Associations Nationales Travaillant avec les Sans-Abri/  – Hajléktalan-ellátó szervezetek európai szövetsége
6 Bővebben lásd: FEANTSA European Report 2007 - Multiple Barriers, Multiple Solutions: Inclusion into and through Employment for People who are Homeless
7 2012. május 14-e óta Emberi Erőforrások Minisztériuma
8 Alkotmány 70/B. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a munkához, a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához.
9 AJB-1834/2012.; AJB-4326/2011. és AJB-367/2011. számú ügyben kiadott jelentések
10 Mint a jelentést megalapozó vizsgálat során megszólított nemzeti erőforrás miniszter jogutódját