Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-2710/2012 számú ügyben
(Kapcsolódó ügyek: az AJB-3195/2012, AJB-3873/2012 AJB-4069/2012.)

Előadó: dr. Szabó-Tasi Katalin
Az eljárás megindulása
Több azonos, illetve hasonló tartalmú beadvány érkezett hivatalomhoz, melyben panaszosok a nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól szóló 1999. évi XLII. törvény azon rendelkezéseit kifogásolták, melyek alapján az egyes bentlakásos intézményekben az ott élők számára sem engedélyezett zárt légterű dohányzóhelyek kialakítása. 
A beadványokban felvetett probléma társadalmi jelentőségére tekintettel, az alapvető jogok biztosáról szóló 201. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 18. § (4) bekezdése alapján hivatalból vizsgálatot indítottam. Mindamellett ugyanis, hogy nem vitatható a nemdohányzók lehető legszélesebb körben való védelmének jelentősége, meg kívántam vizsgálni azt, hogy a gyakorlatban, a szabályozás nyomán sérülhet-e az önrendelkezési jog vagy az egyenlő bánásmód követelménye. A vizsgálat eredményes lefolytatása érdekében az Ajbt. 21. § (1) bekezdése alapján, tájékoztatást kértem a nemzeti erőforrás miniszterétől (2012. június 1-jétől emberi erőforrások minisztere).

Az érintett alapvető jogok és követelmények
– Az élethez és az emberi méltósághoz való jog [Alaptörvény II. cikk: „Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.” ]
– A testi és lelki egészséghez való jog [Alaptörvény XX. cikk (1) bekezdés: „Mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez.”]
– A hátrányos megkülönböztetés tilalma [Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdés: „Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.”]

A jogszabályi háttér
Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.); 
A nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól szóló 1999. évi XLII. törvény (a továbbiakban: Nvt.) 
A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény (a továbbiakban: Szt.) 

A megállapított tényállás
1. Az AJB 2710/2012. számon iktatott beadványban a Szombathelyen található, Fővárosi Önkormányzat Idősek Otthonában élő ellátottak közül 37-en sérelmezték, hogy az intézményen belül nem gyújthatnak rá, mi több, az intézmény közelében sem, lévén ott egy buszmegálló van. Panaszosok között sokan mozgáskorlátozottak, nekik különösen nagy nehézséggel járna az otthont minden egyes dohányzás alkalmával elhagyni. 
Az AJB 373/2012-es számú ügyben a szekszárdi Dr. Kelemen József Idősek Otthonának igazgatója adott hangot azon álláspontjának, mely szerint az Nvt. azzal, hogy csak a pszichiátriai intézetben a pszichiátriai betegek számára teszi lehetővé intézményen belül zárt légterű dohányzóhely kialakítását, az egyéb bentlakást nyújtó intézményekben nem, sérti az ezen intézményben élők alapvető jogait. 
AJB 4032/2012-es számon iktatott ügy panaszosa előadta, hogy a Debreceni Idősek Otthonának bentlakójaként az Nvt-ben meghatározott türelmi időben még engedélyezték az intézmény kertjén belüli szabadtéri dohányzást, de a türelmi idő lejártát követően már erre sincs lehetőség, a jogszabályra hivatkozással ugyanis az intézmény igazgatója megtiltotta az intézmény teljes területén a dohányzást. Az idős, mozgásukban akadályozott lakókat az ellátó személyzet nem tudja naponta többször az utcára kikísérni vagy kivinni, ezt sokan kiszolgáltatottságuk miatt többszörösen megalázó helyzetnek tartják. 
Végül az AJB 4069/2012-es számú ügyben beadványt megfogalmazó sérelmezte a Fővárosi Önkormányzat Idősek Otthonában, Budapesten élő édesanyja helyzetét, aki, mivel gyámság alatt van, egyedül nem hagyhatja el az intézményt, ezért egyedül nem mehet ki az utcára dohányozni, a nővéreknek azonban nincs ideje kikísérni őt, és hasonló igényekkel rendelkező társait annyi alkalommal, ahányszor ezt szeretnék.
2. Megkeresésemre adott válaszában emberi erőforrások minisztere az egészségügyi intézmények területén való dohányzást érintő AJB-4749/2012. számú vizsgálatom során küldött tájékoztatással megegyező módon hangsúlyozta, hogy az Nvt. 2012. január 1-jén hatályba lépett módosítása az egészség- és szociálpolitikai szakmai érvek mentén, továbbá a nemdohányzók védelmét szolgáló népegészségügyi szempontok figyelembe vételével történt meg. A szabályozás célja a nemdohányzók és a dohányzók fokozottabb védelme a dohányzás egészségkárosító hatásaival szemben, figyelemmel a testi és lelki egészséghez való jog, valamint az egészséges környezethez való jog érvényesülésére is. 
A szigorítás bevezetését kétségkívül indokolta, hogy a dohányzás a legjelentősebb – megelőzhető – halálok, így hatalmas népegészségügyi és gazdasági terhet jelent. A jó egészség önmagában is jelentős egyéni és társadalmi érték, ezzel együtt pedig erőforrás is: a fenntartható gazdasági növekedés záloga. A tüdőrákot, mint vezető halálokot tekintve hazánk világelső, amely betegség 90 százalékát a dohányzás számlájára írhatjuk. Az idült hörghurut és a tüdőtágulás 80 százaléka, a szív- és érrendszeri betegségek 25 százaléka is a dohányzás következményének tekinthető. 
A minisztérium az Országos Tisztifőorvosi Hivatallal és az Országos Egészségfejlesztési Intézet Dohányzási Fókuszpontjával együttműködve folyamatosan gyűjti az Nvt. módosításával kapcsolatban felmerült jogalkalmazói tapasztalatokat, kérdéseket, javaslatokat. A lakossági észrevételek, valamint az ellenőrzések során tapasztalak alapján szakmai mérlegelés alatt áll az egészségügyi szolgáltatást nyújtó intézményeknél a nyílt légterű dohányzóhelyek kijelölésének engedélyezésére vonatkozó, szigorú szabályozást tartalmazó módosítási javaslat összeállítása. 
Válaszában a miniszter egyebek mellett az Alkotmánybíróság 37/2000. (X. 31.) AB határozatát is idézte, mely szerint „alapvető állami kötelesség a nemdohányzók védelme”. 
A miniszter válasza nem tért ki arra, hogy álláspontja szerint sérül-e emberi méltóságuk azoknak, akik életvitelszerűen tartózkodnak ápolást, gondozást nyújtó intézményben, és tartózkodásuk speciális, intézményi jellegére tekintettel tilos a lakhelyükön dohányozni.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – közigazgatási szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
Az Ajbt. 18. § (4) lehetővé teszi a természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság hivatalbóli kivizsgálásának lehetőségét. Álláspontom szerint a dohányzás tiltásának és szankcionálásának, illetve a nemdohányzók védelmének kérdésköre valamennyi állampolgárt érinti. Hasonlóképpen, valamennyi olyan személy, aki ápolást, gondozást nyújtó intézményben él, az Ajbt. szerinti pontosan meg nem határozható, nagyobb csoport kategóriájába tartozik 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés l) pontja és a 18. § (2) bekezdésének e) pontja alapján az alapvető jogok biztosa által vizsgálható hatóságnak, ezen belül közszolgáltatást végző szervnek minősül – függetlenül attól, hogy milyen szervezeti formában működik – a jogszabályban közszolgáltatásként megjelölt tevékenységet végző szervezet. Az Szt. 2. §-a szerint a szociális ellátás feltételeinek biztosítása - az egyének önmagukért és családjukért, valamint a helyi közösségeknek a tagjaikért viselt felelősségén túl - az állam központi szerveinek és a helyi önkormányzatoknak a feladata. Az Szt. 4. § (1) h) pontja szerint szociális intézmény az Szt-ben meghatározott nappali, illetve bentlakásos ellátást nyújtó szervezet. Az Szt. szociális alapszolgáltatásokról rendelkező 57. §mának (2) bekezdése a személyes gondoskodás keretébe tartozó szakosított ellátásként nevezi meg, az ápolást, gondozást nyújtó intézmény, a rehabilitációs intézmény, a lakóotthon, az átmeneti elhelyezést nyújtó intézmény (a továbbiakban együtt: bentlakásos intézmény), az egyéb speciális szociális intézmény által nyújtott szolgáltatásokat.
A fentiek alapján a korábbi ombudsmani gyakorlattal összhangban közszolgáltatást végző szervek körébe tartoznak a nappali, illetve bentlakásos ellátást nyújtó intézmények
Mindezek alapján megállapítottam, hogy az ápolást, gondozást nyújtó intézmények a dohányzás tiltását és a nemdohányzók védelmét érintő vizsgálatom szempontjából közszolgáltatást végző szervnek minősülnek, amelyekre az ombudsman vizsgálati jogosultsága – az Ajbt. hatásköri szabályai értelmében – egyértelműen kiterjed.

II. Az alapvető jogok tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvényének és az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követni kívánom a fenti gyakorlatot, így míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontokat nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait. Mindezt alátámasztandó, az Alkotmánybíróság maga a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra mutatott rá, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.
1. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát.
2. Az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdése alapján az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani, védelmük az állam elsőrendű kötelezettsége. Az Alaptörvény II. cikke pedig arról rendelkezik, hogy az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz.
A két évtizedes alkotmánybírósági gyakorlat alapján állami szemszögből létezik az alapjogoknak egy objektív intézményvédelmi oldala: az egyén szubjektív (alanyi) jogának biztosításával, védelmével és érvényesülésével összefüggő tágabb értelemben vett pozitív állami kötelezettségeket összefoglalóan objektív állami intézményvédelmi kötelezettségnek nevezzük. Az objektív intézményvédelmi kötelezettség a negatív és pozitív állami kötelezettségekhez képest komplementer jellegű, vagyis feltételezi a szubjektív jog meglétét. Lényeges azt is leszögezni, hogy az állami intézményvédelmi kötelezettség tipikusan nem keletkeztet az egyén oldalán alanyi jogokat, és az egyén részéről nem is kényszeríthető ki.
Az Alkotmánybíróság töretlen és álláspontom szerint továbbra is irányadó megállapítása szerint az állam részéről garanciális feladatai ellátásához szükséges, hogy az egyes alanyi alapjogok biztosítása mellett az azokkal kapcsolatos értékeket és élethelyzeteket nemcsak önmagukban, az egyes egyedi igényekhez kapcsolódóan védje, hanem a többi alapjoggal összefüggésben kezelje. Az intézményvédelmi kötelezettségnek az AB szerint az alapjogokhoz kapcsolódó értékekre is ki kell terjednie. [Lásd először 64/1991. (XII. 17.) AB határozat.] Az Alkotmánybíróság megállapította azt is, hogy az életvédelmi kötelezettség – bár az alaptörvény külön nem nevesíti – azonban a korábbi Alkotmány 8. § (1) bekezdésének és az 54. § (1) bekezdésének együttes értelmezéséből következik. Az állam elsőrendű és alapvető fontosságú kötelezettsége az emberi élet védelme: nemcsak egyedi szinten, hanem általában az emberi életet és létfeltételeket kell védenie. Az állam objektív életvédelmi kötelezettsége az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdésének, illetve a II. cikkének együttes értelmezéséből továbbra is levezethető. Az Alkotmánybíróság a 48/1998. (XI. 23.) AB határozatban kifejtette, hogy az állam az élethez való jogból következő objektív intézményvédelmi kötelességet összhangban teljesíti azokkal a hasonlóan objektív kötelességeivel, amelyek az egészséghez való jogból és az egészséges környezethez való jogból hárulnak rá. 
Az Alkotmánybíróság utalt arra, hogy az állam a dohányzással összefüggésben nem csak a reklámkorlátozásokkal juttatja érvényre intézményvédelmi kötelezettségét. A nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól szóló 1999. évi XLII. törvény célja, hogy a dohánytermékek fogyasztásának szabályozásával, illetőleg forgalmazásának részleges korlátozásával védelmet nyújtson a nemdohányzók, valamint az életkoruk vagy egészségi állapotuk miatt egyébként fokozott védelmet igénylő személyek részére a passzív dohányzás káros hatásaival szemben. A dohányzás egészségkárosító hatásai miatt indokolt állami beavatkozás a jogalkotás különböző területein érvényesül, a dohányáruk reklámozása mellett érinti a dohánytermékek előállítását, forgalmazását, továbbá az állami szerepvállalás megjelenik a fogyasztás korlátozásában is.
3. Az alkotmánybírósági gyakorlat azt is kiemeli, hogy az emberi méltósághoz való jog az ún. általános személyiségi jog egyik megfogalmazásának tekinthető. Az általános személyiségi jog „anyajog”, azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alkotmányos alapjogok egyike sem alkalmazható. Az általános személyiségi jognak fontos elemét képezi az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog, amely – mint az összes ún. különös személyiségi jog – elsősorban az egyén autonómiáját, döntési és cselekvési szabadságát védi. Az Alkotmánybíróság felfogásában a személyi szabadság az egyén olyan autonómiáját jelenti, amely feltételezi a teljes akarati és cselekvési szabadságot a jog keretei között. A személyi szabadság joga mindenkivel szemben érvényesülő jog, amely minden embert megillet, ugyanakkor nem részesül abszolút védelemben, mivel törvényben meghatározott esetekben korlátozható.
Az Alkotmánybíróság 1996-os döntésében hangsúlyozta, hogy önmagának mindenki árthat, s vállalhat kockázatot, ha képes a szabad, tájékozott és felelős döntésre. A nagykorúaknak a jog be nem avatkozása széles lehetőséget ad erre, s az általános személyiségi jogból folyó jog az önmeghatározásra és cselekvési szabadságra garantálja ezt a lehetőséget. Az állam korlátozó gyámkodása csak a határesetekben alkotmányossági viták tárgya (a kábítószer élvezésének büntetésétől az eutanáziáig).
4. Az Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdése alapján mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez, ennek az alapjognak az érvényesülését pedig Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő.
Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tartalmát, és mindezek az értelmezések álláspontom szerint – függetlenül attól, hogy „legmagasabb szintű” jelző az Alaptörvényben már nem kapott helyet – továbbra is hivatkozhatóak maradnak. [56/1995. (IX. 15.) AB határozat, ABH 1995, 260, 270., 37/2000. (X. 31.) AB határozat, ABH 2000, 293, 297.] Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a (legmagasabb szintű) testi és lelki egészséghez való jogként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez. Az egészséghez való jog önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen, az Alkotmányba foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.

III. Az ügy érdeme tekintetében
1. Az Nvt. az Eütv. 3. § f) pontja szerinti egészségügyi szolgáltatónak minősülő intézmények esetén a dohányzás tekintetében nyílt és zárt légtérre egyaránt teljes (abszolút) intézményi tilalmat vezetett be. Főszabályként zárt helyen megtiltja a dohányzást, dohányzóhely kijelölésére csak nyílt légtérben, a közforgalmú intézmény bejáratától számított ötméteres távolságon kívül van csak lehetőség. Szociális intézmény esetében nyílt légtérben (az udvaron) kijelölhető dohányzóhely, azonban amennyiben a szociális intézmény az Eütv. 3. § f) pontja szerinti egészségügyi szolgáltatóként is működési engedéllyel rendelkezik, az Nvt. 2. § (4) bekezdés c) pontja alapján nyílt légtérben sem jelölhető ki dohányzóhely. 
Álláspontom szerint a korábbi rendelkezésekhez képest kétségkívül szigorúbb, ha úgy tetszik „radikális” tilalom alapvetően a nemdohányzók életének és egészségének védelmét előmozdító, legitim jogalkotói szándékot tükröz.
Ahogyan azt korábbi, és már idézett jelentésemben megállapítottam, „[…] a dohányzáshoz értelemszerűen senkinek nincsen kikényszeríthető alanyi joga, a közterületeken, közintézményekben, közforgalmú helyeken dohányzás tiltása és szankcionálása egyértelműen korlátozza a dohányzók önrendelkezéshez való jogát. Az emberi méltósághoz való jogból, mint általános személyiségi jogból levezethető önrendelkezési jog ugyanakkor az Alkotmánybíróság gyakorlata alapján nem tekinthető korlátozhatatlan alapjognak. Az élethez és emberi méltósághoz való jog érvényesülésének része az állam intézményvédelmi kötelezettsége, amely, a dohányzás tekintetében magába foglalja a jogalkotó azon lehetőségét is, hogy a dohánytermékek fogyasztását korlátozza, bizonyos körülmények esetén, illetve meghatározott, elsősorban a közösségi lét szempontjából kiemelt területeken pedig megtiltsa. 
Az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése értelmében alapvető jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. A dohányzás meghatározott, pontosan körülhatárolható helyeken való tiltása álláspontom szerint mások, különösen a nemdohányzók egészséghez való jogának védelme szempontjából nem tekinthető szükségtelennek vagy aránytalannak. Különösen igaz ez az egészségügyi vagy éppen az oktatási intézmények esetében, itt ugyanis a betegek, illetve a gyermekek jogainak fokozott érdekében szükséges a tilalom.
Megjegyzem ugyanakkor, hogy az egyéni autonómia védelme érdekében más megítélés alá esik az állampolgár lakása, otthona: a magánszférában a dohányzás tiltása a dohányzó saját életének és egészségének védelmében aránytalan korlátozás volna.” [AJB 4749/2012] 
A jelenlegi vizsgálat során azt kellett feltárnom, hogy az egyes bentlakásos intézményekben indokolt-e általánosságában megtiltani a dohányzást az intézményi jellegre tekintettel, vagy az emberi méltóságból eredő önrendelkezési jog érvényesülésére tekintettel a benntartózkodás jellegét, az életvitel szerűséget indokolt-e a szabályozás során meghatározó tényezőnek tekinteni. 
Az Nvt. 2. § (5) bekezdése szerint zárt légterű dohányzóhely is kijelölhető 
-	a 9. § alapján a kereskedelemről szóló törvény szerint szálláshelynek minősülő, jogszabály alapján szállodaként üzemeltetett közforgalmú intézményben […] (a) pont), 
-	a büntetés-végrehajtási intézményekben és a rendőrségi előállító helyiségekben, fogdákban és az őrzött szálláshelyeken a fogvatartottak - köztük a kóros elmeállapotúak – számára ( b) pont), 
-	az Eütv. 188. § a) pontja szerinti pszichiátriai intézetben a pszichiátriai betegek számára (c) pont),
-	a munkavállalók részére, ahol a munkahelyi klíma zárttéri munkahelyen a külön jogszabályban meghatározott korrigált effektív hőmérséklet a 24 °C-ot meghaladja (d) pont), 
-	azon munkavállalók részére a fokozottan tűz- és robbanásveszélyes, a tűz- és robbanásveszélyes, valamint a tűzveszélyes munkahelyeken, létesítményekben, ahol a nyílt légtérben a munka törvénykönyvében biztosított munkaközi szünettel, a tűzvédelmi szabályokkal, és a folytatott tevékenység jellegével összeegyeztethető dohányzóhelyet nem, vagy csak az élet- és vagyonbiztonságot, valamint a nemzetgazdasági érdekeket jelentősen veszélyeztetve lehetne kijelölni (e) pont). 
Mindezek alapján a zárt légterű dohányzóhelyek kialakításának kivételes engedélyezése során a jogalkotó alapvetően két irányban tett kivételt. Egyrészt egy meghatározott munkavállalói kör tekintetében, akik a munkahely, munkakörnyezet, illetve a munkavégzésből adott speciális körülmények miatt nyílt légtérben való dohányzás esetén súlyosan veszélyeztetnék maguk vagy más élet- és vagyonbiztonságát (d) és e) pontok), másrészt pedig az érintettek egy bizonyos helyen való tartózkodásának okait figyelembe véve (a), b) és c) pontok). A büntetés-végrehajtási intézményekben és a rendőrségi előállító helyiségekben, fogdákban és az őrzött szálláshelyeken a fogvatartottak, továbbá a pszichiátriai intézetben a pszichiátriai betegek esetében az érintettek tartózkodásának különleges jellemzője, életvitel-szerűsége – illetve esetlegesen a nyílt légtérben kialakított dohányzóhelyre történő kísérés, ellenőrzés, felügyelet problémájának megoldatlansága – indokolja a főszabálytól való eltérést. Bár az a) pontban felsorolt személyi kör esetében a személyi szabadságtól való megfosztást az állam büntetőhatalma, illetve nyomozati érdeke indokolja, míg a b) pont alá tartozó személyi kör esetében betegségük, illetve betegségük jellegének és gyógyíthatóságának speciális mivolta, az egy bizonyos helyen való tartózkodásukra az életvitel-szerűség az elsősorban jellemző. 
Álláspontom szerint ugyanez elmondható az ápolást, gondozást nyújtó szociális intézményekben ellátottakról is. Függetlenül attól, hogy milyen okkal (idős kor, ápolásra szoruló állapot) tartózkodnak a bentlakók egy adott bentlakásos intézményben, tartózkodásuk alapvető jellegét elsősorban az adja meg, hogy ott életvitel-szerűen tartózkodnak, azaz az intézmény az otthonuk. 
Magától értetődő, hogy az ember az otthonában főszabály szerint tetszése szerint élhet önrendelkezési jogával, bizonyos kivételek mellett (otthonában sem követhet el bűncselekményt, szabálysértés). A bentlakásos intézmények lakóinak magánszférája értelemszerűen nem lehet korlátlan, hiszen az ápolás, gondozás nyújtásának elsődlegesen megvalósítandó célja mellett ezen intézményekben törekedni kell a békés, nyugodt, konfliktusmentes együttélésre, továbbá a nemdohányzó ellátottak érdekeinek, egészségének védelmére is. 
Mindemellett hangsúlyozom, hogy az ellátottak önrendelkezése a dohányzás tekintetében alkotmányosan teljes mértékben nem korlátozható.
Álláspontom szerint a jelenlegi szabályozás, amely a bentlakásos intézményekben nem teszi lehetővé az ott életvitel-szerűen tartózkodók számára (akár zárt, akár, ha annak jogszabályi feltételei fennállnak, a nyílt légtérben való) önálló dohányzás lehetőségét, az emberi méltósághoz való jogból levezethető önrendelkezési jog sérelmét okozza. 

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alapvető joggal összefüggő visszásság megszüntetése érdekében, az Ajbt 37. §–a alapján felkérem az emberi erőforrások miniszterét, hogy kezdeményezze a nemdohányzók védelméről és a dohánytermékek fogyasztásának, forgalmazásának egyes szabályairól szóló 1999. évi XLII. törvénynek a jelentésemben feltárt jelenséget orvosló módosítását.

Budapest, 2012. augusztus 9.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.