Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-2551/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Farkas Zsuzsanna
dr. Berkes Lilla
dr. Tóth László
dr. Vass Vera
dr. Lápossy Attila
Az eljárás megindítása
A fogvatartottak alapjogainak érvényesülését fókuszpontba állító projektem keretében 2012-ben – az egyes büntetés végrehajtási intézmények vizsgálata mellett – alapjogi szempontból tekintettem át a fogvatartottak foglalkoztatásával, valamint társadalombiztosítási jogviszonyával kapcsolatos gyakorlatot, valamint az alkalmazandó szabályozás kereteit. 
Az alapvető jogok biztosáról szóló 2011.évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 18. § (4) bekezdése alapján hivatalból indított, átfogó jellegű ombudsmani vizsgálat egyrészt annak az elvi kérdésnek a tisztázására irányult, hogy a fogvatartottak foglalkoztatása kényszer vagy kötelező munkának minősül-e, másrészt részletesen elemeztem a fogvatartottak foglalkoztatásának releváns munkajogi és társadalombiztosítási kérdéseit.
A hivatalból elrendelt vizsgálat eredményes befejezése érdekében az Ajbt. 21. § (1) és (2) bekezdése alapján megkereséssel fordultam a kérdéskörért felelős egyes szaktárcák vezetőihez, a közigazgatási és igazságügyi miniszterhez, a belügyminiszterhez, a nemzeti erőforrás miniszterhez, valamint a büntetés-végrehajtás országos parancsnokához.
Vizsgálatom során alapvető fontosságúnak tartottam nemcsak a hazai, hanem a nemzetközi jogi környezet áttekintését is, ennek keretében nemcsak az Európai Unió tagállamai gyakorlatát, hanem a legfontosabb nemzetközi egyezményeket, ajánlásokat is figyelembe vettem. A hazai jogi környezet tekintetében a vonatkozó törvényeken és rendeleteken túl az egyes büntetés-végrehajtási intézetek belső szabályzatait is megvizsgáltam és három intézet kiemelésével e szabályok gyakorlati megvalósulását is elemeztem. A kiválasztott intézetekben munkatársaim a fogvatartottakat kérdőívek kitöltésére kérték, melyek segítségével képet kaphattam arról is, hogy a fogvatartottak hogyan viszonyulnak a saját munkáltatásukhoz.

A megállapított tényállás 
1. A nemzeti erőforrás miniszterhez intézett megkeresésemben a foglalkoztatott fogvatartottak társadalombiztosítási jogviszonyainak áttekintése érdekében a következő kérdésekről kértem tájékoztatást:
1)	Mi annak az oka, hogy a büntetés-végrehajtási intézetekben költségvetési, illetve egyéb formájú munkáltatás – a büntetés-végrehajtási intézet által alapított gazdálkodó szervezet vagy külső szerződéssel más gazdálkodó szervezet – keretében foglalkoztatott fogvatartottak munkavégzésének nincs a nyugdíjjogosultságukra kiható társadalombiztosítási elismerésük?
2)	A teljes munkaidőben foglalkoztatott elítélt részére havi munkadíjként a kifizetés évét megelőző év első napján a munkaviszonyban álló dolgozókra megállapított kötelező legkisebb munkabér (minimálbér) összegének legalább egyharmada jár. Mi az indoka annak, hogy a fogvatartottak a munkájukért járó munkadíj alapján biztosítási jogviszonyba nem kerülnek? 
3)	A fogvatartottak munkadíja miért nem minősül járulékalapot képező jövedelemnek? 
4)	A dolgozó foglalkoztatott miért nem szerez a nyugdíjjogosultság szempontjából figyelembe veendő szolgálati időt?
5)	A fogvatartott foglalkoztatása ellenére ugyanis szolgálati időt nem szerez, így például 5 év szabadságvesztés letöltése után az elítéltnek ezt az 5 évet „még egyszer” le kell dolgoznia ahhoz, hogy nyugdíjának megállapításakor, az 5 évet szolgálati időként figyelembe vegyék. Mire alapozza annak indokát, hogy a bírósági ítéletben foglalt büntetés letöltése után – még ha munkáltatásban részt is vett az elítélt – a jogrendszer még ugyanannyi idejű munkavégzési kötelezettséggel „szankcionálja” a volt elítéltet? 
A nemzeti erőforrás miniszter a megkeresésemet hatásköri okokra hivatkozva továbbította a belügyminiszternek.
2. A Belügyminisztérium szabályozási és koordinációs helyettes államtitkárától a fogvatartottak foglalkoztatásával kapcsolatban megfogalmazott kérdéseimre az alábbi válaszokat kaptam:
1) Mivel indokolható a fogvatartottak munkavégzésére vonatkozó szabályozás differenciáltsága a munkavégzésre irányuló jogviszonyokhoz képest?
A munkavégzésre vonatkozó szabályozás differenciáltsága a fogvatartottak jogi státuszából ered. Ennek fő jellemzője, hogy foglalkoztatásuk nem munkaviszonyban, hanem büntetés-végrehajtási jogviszonyban történik.
A jelenlegi szabályozási környezet [a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr. 33. § (1) bekezdés d) pont (a továbbiakban: Bv. tvr.), valamint a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII.12.) IM rendelet (a továbbiakban: 6/1996. IM rendelet) 101-134. §] alapesetben az elítéltek kötelező munkavégzését írja elő. 
A foglalkoztatás, munkáltatás lényegét a Bv. tvr. 44. § (1) bekezdése foglalja össze, amely szerint az elítéltek munkáltatása a szabadságvesztés végrehajtásának fontos része. Célja az, hogy elősegítse az elítélt testi és szellemi erejének fenntartását, lehetőséget adjon a szakmai gyakorlottság megszerzésére és fejlesztésére, és ezáltal megkönnyítse, hogy szabadulása után a társadalomba beilleszkedjék.
A helyettes államtitkár felhívta a figyelmet arra, hogy a munkavégzési kötelezettség szabályozása, és gyakorlati alkalmazása összhangban van a kényszer-vagy kötelező munkáról szóló, a Nemzetközi Munkaügyi Konferencia 1930. évi 14. ülésszakán elfogadott 29. számú Egyezmény kihirdetéséről szóló 2000. évi XLVIII. törvény (a továbbiakban: ILO Egyezmény) előírásaival is. 
A tájékoztatás szerint az elítéltek munkáltatása jelenleg három különböző formában történik:
a)	költségvetési munkáltatás, jellemzően az intézmény fenntartásában történő közreműködést jelenti (karbantartási, konyhai stb. munkálatok elvégzése),
b)	büntetés-végrehajtási gazdasági társaságoknál történő foglalkoztatás (mezőgazdasági, ruházati, fa-és vegyesipari, vagy papíripari profillal rendelkező gazdasági társaságok), 
c)	külső gazdálkodó szervezet által történő foglalkoztatás (a büntetés-végrehajtási intézet és külső vállalkozás szerződése alapján történhet).
2) Az elítéltet a munkáltatás keretében végzett munkájáért munkadíj illeti meg és nem munkabér. Mi ennek az oka?
A fogvatartottak munkáltatása nem munkaviszony, hanem a Bv. tvr-ben meghatározottak alapján megvalósuló büntetés-végrehajtási jogviszony keretében történik, ugyanúgy, mint az alapfokú iskolai oktatás, a szakirányú képzés, a terápiás foglalkoztatás, a művelődési, a szabadidős, a sport, továbbá a személyiségfejlesztő és gyógyító, rehabilitációs programokon való részvételi lehetőség is. (6/1996. IM rendelet 73. §). A fogvatartottak munkadíját nem terheli adó-és járulékfizetési kötelezettség, ezért a jogalkotó más terminológiával illette az elítéltek fizetségét, ugyanis a munkabér az Mt. szerinti adóval és járulékokkal terhelt fogalom.
3) Az elítéltet munkájáért az általános bérezési elvek figyelembevételével kell díjazni. Mi annak az indoka, hogy a teljes munkaidőben foglalkoztatott elítéltet a munkavégzéséért csak a legkisebb munkabér (minimálbér) összegének legalább egyharmada illeti meg?
A büntetés-végrehajtásnál foglalkoztatottak munkáltatásával kapcsolatosan olyan sajátos többlet-költségek merülnek fel, ami már eleve jelentős terheket ró a büntetés-végrehajtásra, az állami költségvetésre. A költségvetési teherbírás korlátai mellett ez is indoka az alacsonyabb mértékű díjazásnak. Jelenleg a fogvatartottak által végzett munka eredménye nem fedezi a rá fordított költségeket, a munkáltatás esetleges nyereségét a termelés finanszírozására fordítja a büntetés-végrehajtási szervezet.
4) A foglalkoztató a foglalkoztatott elítélt után köteles-e – a rendes munkaviszonyt terhelő – közterheket fizetni?
Nincs olyan jogszabályi rendelkezés, amely a foglalkoztató a foglalkoztatott elítélt utáni közteher fizetési kötelezettségét előírná. Ez összefüggésben áll a fent vázoltakkal, amely szerint sem adó, sem járulék nem terheli az elítéltek munkadíját, és ezáltal a nyugdíjjogosultság szempontjából szolgálati időként sem számolható el.
5) Miért nem biztosítják annak lehetőségét, hogy a fogvatartott foglalkoztatásának időtartama alatt nyugdíjjogosultságot szerezzen?
A jelenlegi szabályozás alapján az öregségi nyugdíjra jogosultság szempontjából a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. LXXXI. törvény 42. § (2) bekezdése alapján nem lehet szolgálati időként figyelembe venni az előzetes letartóztatás és a szabadságvesztés tartamát kivéve, ha – előzetesen letartóztatott esetében – a büntetőeljárást megszüntették, vagy ha a bíróság az elítéltet jogerősen felmentette.
Jelenleg a munkadíjból sem adót, sem járulékot nem vonnak. Jövedelemadó fizetési kötelezettség szempontjából a munkadíj a nyugdíjjal egy megítélés alá esik, ha a fogvatartottnak más jövedelme nincs, adómentes. 
A helyettes államtitkár rámutatott arra, hogy a fogvatartottak teljes körű bevonása az általános társadalombiztosítási szabályokba jelentős többletkiadásokkal jár. A büntetés-végrehajtási jogviszony alapján történő munkavégzés termelékenysége, hatékonysága az általános tapasztalat szerint nem hasonlítható össze a polgári életben történő munkavégzéssel. A munkában töltött idő nyugdíjra jogosító időként történő beszámításának költségvonzatát a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága már több alkalommal vizsgálta. 
Ha a 2012-ben érvényes munkadíjat (ami a 2011-ben érvényes minimálbér 1/3 része) bruttósítanák, akkor ez a jelenleg hatályos adó-és járulékszabályokat alapul véve összesen 451,5 millió forint többletkiadást jelentene a jelenlegi munkáltatási szinten számolva. A részletes számítást a jelentés 1. számú melléklete tartalmazza. Abban az esetben, ha a munkadíjat felemelnék a kötelező legkisebb munkabér szintjére, akkor az a becslések szerint több milliárd forint többletköltséget eredményezne.
A fogvatartotti társadalombiztosítási költségeket bármelyik esetet tekintve a gazdasági társaságok érvényesíteni, kigazdálkodni nem tudják, a bevezetésük a foglalkoztatott fogvatartotti létszám számottevő, mintegy kétharmados csökkenését okozná, illetve növelné a társaságok veszteségét. Hasonló állítás igaz a költségvetési foglalkoztatásra is.
A helyettes államtitkár szerint a költségek bevezetése megkérdőjelezné a jelenleg érvényes kötelező foglalkoztatás intézményét. A jelenlegi tapasztalatokat (munkára való motiváció, szakképzettség, stb.) figyelembe véve a fogvatartottak munkáltatása csak a piacon eladható szakmákban és tevékenységekben lesz megvalósítható. A rendszer működtetéséhez szükségessé válik a nagyobb mértékű állami szerepvállalás, a költségvetési finanszírozás és a társaságok többletköltségeinek térítése tekintetében.
Kiemelte, figyelembe kell venni továbbá azt is, hogy a jelentős fluktuáció miatt (50-75%) a járulékok nyilvántartása és jelentése a munkáltatók által nehezen lenne követhető és biztosítható. Továbbá a fogvatartottak ilyen irányú visszavezetése a munka világába, felvetné a személyre szóló munkaszerződések kérdését is. 

6) A bv. szerződés alapján az elítélt – írásban megadott hozzájárulásával – más gazdálkodó szervezetnél is végezhet munkát. Kérem, mutassa be, hogy a külső gazdálkodó szervezetnél történő foglalkoztatás hogyan és milyen keretek között történik. (Például, a munkavégzés a büntetés-végrehajtási intézetben vagy a büntetés-végrehajtási intézet által alapított gazdálkodó szervezetben vagy külső cégnél történik-e?) Ki biztosítja az elítéltek felügyeletét? Hogyan történik az elítéltek munkadíjának finanszírozása e foglalkoztatási típusnál?
A büntetés-végrehajtási intézet és külső gazdálkodó szervezet szerződése alapján az elítélt – hozzájárulásával – a külső vállalkozónál is végezhet munkát. Az elítélt ilyen formában történő foglalkoztatásához való hozzájárulása az ILO Egyezmény 2. Cikke miatt szükséges.
A munkáltatás során a büntetés-végrehajtási intézet a fogva tartásból eredő feladatokat, vagyis az őrzéssel kapcsolatos feladatokat látja el, míg a fogvatartottakat foglalkoztató vállalkozás biztosítja magát az elvégzendő munkát, gondoskodik annak szervezéséről, biztosítja az eszközöket, nyersanyagokat, végzi a minőség ellenőrzést és szakmai utasítást ad.
Az elítélt munkadíjának mértéke a szerződésben kerül rögzítésre, melyet a vállalkozó a büntetés-végrehajtási szerv részére utal át, és a büntetés-végrehajtási szerv abból fizeti ki az elítélt havi járandóságát.
A fogvatartottak munkáltatására vonatkozó kimutatást intézetenkénti bontásban a jelentés 2. számú melléklete tartalmazza. 
A 6/1996. IM rendelet 124. § (2) bekezdése alapján a teljes munkaidőben foglalkoztatott elítélt részére havi munkadíjként (alapmunkadíj) a kifizetés évét megelőző év első napján (jelen esetben 2011. 01. 01.) a munkaviszonyban álló dolgozókra megállapított kötelező legkisebb munkabér (minimálbér) összegének (78.000 Ft/hó, 541 Ft/óra) legalább egyharmada jár. A fogvatartottak munkáltatása során szerzett alapmunkadíjat – függetlenül attól, hogy a munkáltatás költségvetési, büntetés-végrehajtási gazdasági társaságban vagy külső vállalkozóval kötött szerződés alapján más gazdálkodó szervezetben történik– fenti szabályozás értelmében állapítják meg.
7) Előreláthatólag várható-e változás a fogvatartottak foglalkoztatása és társadalombiztosítási viszonya terén?
A helyettes államtitkár válaszában ismételten arról tájékoztatott, hogy a fent említettek szerint a fogvatartotti társadalombiztosítási költségeket a társaságok érvényesíteni, kigazdálkodni nem tudják, bevezetésük a foglalkoztatás számottevő csökkentését eredményezné, a társaságok veszteségének további növelése mellett. E költségek bevezetése megkérdőjelezné a jelenleg érvényes kötelező foglalkoztatás intézményét, valamint ennek működtetéséhez szükségessé válik a nagyobb mértékű állami szerepvállalás, a költségvetési finanszírozás és a társaságok többletköltségeinek térítése tekintetében, amelyekre nézve jelenleg költségvetési forrás nem áll rendelkezésre. 
3. A Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium közigazgatási államtitkárának is feltettem a Belügyminisztérium szabályozási és koordinációs helyettes államtitkára által megválaszolt, a fogvatartottak foglalkoztatásával kapcsolatos kérdéseimet, amelyekre a következő válaszokat kaptam a Belügyminisztériummal és Nemzetgazdasági Minisztériummal történő egyeztetésüket követően: 
1) Az elítéltek munkáltatásának sajátossága azzal indokolható, hogy a munkavégzés nem a munkáltató és a munkavállaló szabad elhatározásából létrejött szerződésen alapul, hanem a jogszabálynak – a büntetőjogi szankció immanens részének tekintett – a kötelező munkavégzést előíró rendelkezésén. A fogvatartott jogait és kötelezettségeit a büntetés-végrehajtási jogviszony határolja be, és mivel a munkáltatás e jogviszony keretében történik az elítélt és a büntetés-végrehajtási szervezet, mint „munkáltató” között nem jön létre munkaviszony. Ugyanakkor garanciális szempontból lényeges, hogy e speciális jogviszony keretei igazodjanak a szabad életben munkaviszony keretében történő munkavégzésre általánosan irányadó elvekhez. Ezért fogalmaz úgy a szabályozás, hogy a munkajog általános rendelkezései az irányadóak, a büntetés-végrehajtás sajátosságaiból fakadó eltérésekkel. 
A Bv. tvr. 33. § (1) bekezdés d) és e) pontja rendelkezik az elítélt munkavégzési kötelezettségéről, miszerint az elítélt köteles: 
–	a jogszabályban meghatározott kivételtől eltekintve munkát végezni, a kijelölt munkát szakismereteinek és képességeinek megfelelően, fegyelmezetten ellátni, a munkavédelemmel és a környezetvédelemmel kapcsolatos előírásokat megtartani;
–	a büntetés-végrehajtási intézet tisztántartását és ellátását szolgáló munkában díjazás nélkül, alkalomszerűen – a külön jogszabályban meghatározott mértékben– részt venni. 
A Bv. tvr. 44. § (1) bekezdése határozza meg az elítélt munkáltatásának célját, miszerint: az elítéltek munkáltatásának célja az, hogy elősegítse az elítélt testi és szellemi erejének fenntartását, lehetőséget adjon a szakmai gyakorlottság megszerzésére és fejlesztésére, és ezáltal megkönnyítse, hogy a szabadulása után a társadalomba beilleszkedjék.
Az államtitkár hangsúlyozta, hogy sem célját, sem a jogviszony jellegét tekintve nem vonható egyenlőség a büntetés-végrehajtás során a foglalkoztatás keretében történő munkáltatás és a szabad élet viszonyai között létesített munkaviszony között. További lényeges különbség, hogy a munkaviszony létesítésének célja a létfenntartás, míg a büntetés-végrehajtási jogviszony keretében az elítélt részére az állam teljes ellátást biztosít.
Az elítéltet munkával a büntetés-végrehajtási intézet vagy az e célra alapított gazdálkodó szervezet foglalkoztatja. A bv. szerv szerződése alapján az elítélt – írásban megadott hozzájárulásával – más gazdálkodó szervezetnél is végezhet munkát. Ez utóbbi foglalkoztatás feltételeként az elítélt hozzájárulásának szükségességét – az ILO Egyezmény 2. cikkére figyelemmel – az egyes büntető vonatkozású törvények módosításáról szóló 2011. évi CL. törvény iktatta be 2012. január 1-jei hatállyal.
Az ILO Egyezmény alkalmazásában a kényszer- vagy kötelező munka kifejezés vonatkozik minden olyan munkára vagy szolgálatra, amit valamilyen büntetés terhe alatt valakitől követeltek, és amire a munkára kötelezett személy nem szabad akaratából vállalkozott. A kényszer- vagy kötelező munka kifejezés nem vonatkozik minden olyan munkára vagy szolgálatra, amit bírói ítélet alapján követelnek valakitől, feltéve, hogy a munkát vagy szolgálatot a hatóságok felügyelete és ellenőrzése alatt kell végezni, és hogy a munkára kötelezett személyt nem bocsátják magánszemélyek, vállalatok vagy egyesületek rendelkezésére. Tekintettel arra, hogy a szerződések alapján külső gazdálkodó szerv által foglalkoztatott elítélt esetén bizonyos jogosítványok, a munkaszervezése, ellenőrzése esetén a munkáltatót illetik meg, indokolt volt a külső munkáltatást az elítélt hozzájárulásához kötni.
A hatályos szabályozás tehát a nemzetközi kötelezettségeinknek megfelel és a külföldi szabályozásoktól sem idegen, hogy a szabadságvesztés büntetéshez munkavégzési kötelezettség kapcsolódik. A szabadságvesztés büntetés fontos eleme ugyanis a munkával nevelés, márpedig a társadalmi beilleszkedés elősegítése érdekében. A rendszeres munkavégzés lehetővé teszi, hogy az elítélt kompetenciákra tegyen szert ahhoz, hogy a munka világában fennálló elvárásoknak is meg tudjon felelni.
Az államtitkár szerint a külföldi példák között is többféle megoldás található. Magyarország nem azon az úton indult el, hogy a büntetés-végrehajtási jogviszony keretében történő foglalkoztatás, munkáltatás társadalombiztosítási jogviszonyt keletkeztessen és nyugdíjra jogosító szolgálati időként kerüljön elszámolásra.
2) Az elítéltek foglalkoztatási jogviszonyának sajátos jellegéből és céljából következik, hogy az elítéltet nem munkabér, hanem munkadíj illeti meg. Azért is fontos a megkülönböztetés, mert az elítélt a munkadíj után nem fizet adót, sem járulékokat.
3) A minimálbér egyharmadában megállapított díjazás összefüggésbe hozható egyrészt a büntetés-végrehajtás keretei között történő foglalkoztatás sajátos többletterheivel, másrészt az elítéltek sajátos életkörülményeivel. Ugyanis többletköltséget jelent az, hogy a munkavégzés során is biztosítani kell a biztonsági rendszerek működtetését, az ellenőrzést és a felügyeletet, azért, hogy az elítélt ne szökhessen meg, illetve a végrehajtás rendjét se sérthesse más módon, valamint ne jelenthessen veszélyt a fogvatartottakra és a személyzetre. 
Az elítéltek sajátos életkörülményeiből adódik, hogy az élelmezésük, a ruházkodásuk, a tisztálkodásuk és lakhatásuk körülményei, illetve költségei nem nevezhetők szokványosnak. A 6/1996. IM rendelet szerint a tartási költségekhez való hozzájárulás napi összege nem lehet kevesebb az egyhavi alapmunkadíj 1%-nál. Havi viszonylatban legalább 30%-os hozzájárulással számolnak, így a munkavállaló által felhasználható összeg az alapmunkadíj legfeljebb 70%-a. Ez megfelel az országos minimálbér 23%-ának. 
A sajátos többletköltségek abból adódóan is felmerülnek, hogy a többnyire szakképzetlen és kellő munkakultúrával nem rendelkező elítéltek gyakorta nem tudják az elvárt minőségi követelményeknek megfelelően végezni a munkájukat. Ebből következően nem igazán lehet nyereséget kitermelni.
Az elítélt munkájáért az előző évre irányadó minimálbér összegének egyharmadát kapja alapmunkadíjként, de ezután nem terheli sem adó, sem járulékfizetési kötelezettség. A szabályozási rendszerből ide tartozik továbbá az is, hogy az elítéltet terhelő, az eltartásához történő hozzájárulás mértéke is ehhez az összeghez igazodik és így a valós költségekhez képest alacsonyabb összegben kerül meghatározásra. 
A KSH legutóbbi, 2011. évre vonatkozó létminimum számításai szerint a szerény körülmények között élő háztartások a kiadások 31%-át költik élelmiszerre, csaknem ugyanennyit a lakhatásra. Egészségügyre, testápolásra 7%, ruházkodásra 4% jut. E tételek együtt hozzávetőleg a teljes kiadások legalább 70%-át teszik ki. A fennmaradó kiadásokra tehát legfeljebb 30% marad. Az elítélt szabad felhasználású keresménye (a minimálbér 23%-a) ugyan kevesebb a polgári életben az egyéb kiadásokra szolgáló 30%-os részaránynál, de az arányszámok viszonylag közelinek tekinthetőek. Így az elítéltek munkadíjának minimálbérhez viszonyított konkrét mértéke ugyan vita tárgya lehet, de az objektív helyzetben meglévő különbségek miatt nehezen vitatható, hogy az elítéltnek a rendes polgári munkabérnél kisebb munkadíj jár.
4) Jelenleg nincs olyan jogszabályi kötelezettség, amely közteherviselési kötelezettséget írna elő a munkáltató büntetés-végrehajtási intézet számára, mivel az elítélt munkadíja nem jövedelem és nem munkabér.
5) Az, hogy az elítélt nyugdíjra jogosító szolgálati időt szerezzen, a konstrukció jellegével összeegyeztethetetlen. A konstrukció lényeges eleme, hogy bár alacsonyabb a munkadíj összege, de azt nem terheli járulékfizetési kötelezettség, márpedig a nyugellátás fedezetére járulékot kellene fizetni, ez egyes társadalombiztosítási ellátások fő alapelve.
A társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 42. § (2) bekezdése külön is rögzíti, hogy a szolgálati idő számításánál nem lehet figyelembe venni az előzetes letartóztatás, illetve a szabadságvesztés tartamát. A társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény 8. § d) pontja értelmében pedig szünetel a biztosítás az előzetes letartóztatás és a szabadságvesztés tartama alatt. Mindkét esetben kivétel ez alól, ha a letartóztatottat az ellene emelt vád alól jogerősen felmentették, vagy a büntetőeljárását megszüntették, továbbá ha az elítéltet utóbb a bíróság jogerősen felmentette.
A Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága több kimutatást is készített arról, hogy mennyibe kerül az államnak a közteher-fizetési kötelezettséget keletkeztető munkabér kifizetésére való áttérés. 
A konstrukció átalakítása nehézségekbe ütközik. Megkérdőjelezhető egyrészt, hogy a jelenlegi költségvetési helyzetben az állami költségvetés teherbíró képessége mennyiben bírna el egy ilyen átalakítást. Másrészt nehézséget jelent az elítéltek magas fluktuációja egy intézeten belül. Mind a telítettségi mutató szinten tartása, illetve a telítettség kiegyenlítő program miatt szükségszerűségből, mind egyéni kérelem alapján a szabadságvesztés végrehajtása során az elítélt számos esetben kerül más büntetés-végrehajtási intézetben áthelyezésre. Emiatt a nyilvántartási rendszer kialakítása is komoly kihívást jelent.
6) Az elítéltek külső gazdálkodó szervezetnél történő foglalkoztatásukra vonatkozó szerződéseket a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága, vagy az egyes büntetés-végrehajtási intézetek kötik meg a külső gazdálkodó szervezettel. A Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium előtt nem ismertek a szerződési feltételek. Fő elhatárolási szempont lehet az, hogy az elítélt őrzése, a biztonsági szempontú felügyelet és ellenőrzés a szabadságvesztés végrehajtásához kötődő olyan állami feladat, amely annak immanens része. Vélhetően a munkafelügyelet és irányítás az, amely megoszlik, vagy külső gazdálkodó szervezetre hárul. Az elítéltek munkabérét a gazdálkodó szervezet a büntetés-végrehajtási intézet számlájára fizeti meg, és a büntetés-végrehajtási intézet fizeti azt ki az elítélteknek, ugyanis közvetlen jogviszony kizárólag az elítélt és a büntetés-végrehajtási intézet között áll fenn ez esetben is. Az ügyész törvényességi felügyeleti jogkörében e feltételeket is vizsgálhatja.
7) Az államtitkár szerint már többször felmerült azon kérdés, hogy megváltoztassák-e a fogvatartottak foglalkoztatására és társadalombiztosítási jogviszonyára vonatkozó szabályozást. Az egyes kormányzatok ezidáig nemlegesen döntöttek, ugyanis ez egy komoly költségvetési kihatással járó döntés. Az új Büntető Törvénykönyvhöz kapcsolódóan felülvizsgálják a Bv. tvr.-t is, az erre vonatkozóan kialakítandó koncepció körében vizsgálható e kérdés, de az átalakításról a Kormány hozhatja meg a döntést. E kérdésben azonban Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium kompetenciáján kívül lényeges a másik két szaktárca, a Belügyminisztérium és a Nemzetgazdasági Minisztérium szakmai álláspontja is. A kérdés eldöntése végletes kihatással lehet az elítéltek kötelező foglalkoztatására.
A munkavégzési kötelezettség ugyanis büntetés-végrehajtási szervezet részéről foglalkoztatási kötelezettségként merül fel. A rendszer átalakítása esetén, annak komoly költségvetési kihatása vélhetően olyan irányba terelné a foglalkoztatást, hogy a finanszírozhatóság érdekében azokat az elítélteket foglalkoztatná a büntetés-végrehajtási intézet, akik munkájukat magas színvonalon képesek ellátni. Ez pedig az általános reintegrációs célok ellen hatna.
4. A Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnokától (a továbbiakban: országos parancsnok) a fogvatartottak foglalkoztatásának gyakorlati kérdéseiről kértem tájékoztatást: 
1) Az egyes büntetés-végrehajtási intézetekben – intézetenkénti bontásban és utalva a költségvetési, illetve egyéb formájú munkáltatásra is – a fogvatartottak hány százaléka dolgozik 2012. március 15-i állapot szerint?
Az országos parancsnok e kérdésre válaszul intézetenkénti bontásban bocsátotta rendelkezésünkre a fogvatartottak foglalkoztatásának és társadalombiztosítási viszonyainak áttekintésére szolgáló táblázatokat, amelyek Belügyminisztérium által megküldött táblázatokkal azonos tartalmúak, a jelentés 2. számú mellékletét képezik.
2) Hogyan alakul az egyes intézetekben a fogvatartottak munkáltatásának százalékos aránya 2005-2011 között (évenkénti és a munkáltatás formájának feltüntetésével)? 
Az országos parancsnok a választ e kérdésre szintén a jelentés 2. számú mellékletét képező táblázattal adta meg.
3) Milyen körülmények figyelembevételével döntenek arról, hogy az elítélt milyen munkáltatási formában és milyen módon foglalkoztatható?
Az országos parancsnok válasza szerint a kérdésben irányadó a Bv. tvr. 44. § bekezdése, mely szerint az elítéltek munkáltatása a szabadságvesztés végrehajtásának fontos része. Célja az, hogy elősegítse az elítélt testi és szellemi erejének fenntartását, lehetőséget adjon a szakmai gyakorlottság megszerzésére és fejlesztésére, és ezáltal megkönnyítse, hogy a szabadulása után a társadalomba beilleszkedjék. Az elítéltet nem terheli munkavégzési kötelezettség, ha tankötelezettsége áll fenn, terhessége a hatodik hónapot elérte, gyermekét a 36. § (4) bekezdése alapján a büntetés-végrehajtási intézetben gondozza, munkaképtelen vagy a reá irányadó nyugdíjkorhatárt betöltötte.
A Bv. tvr. 44. § (2)-(4) bekezdése alapján pedig az elítéltet a büntetés-végrehajtási intézet adottságainak megfelelően kell társadalmilag hasznos munkával foglalkoztatni, a munka kijelölésénél figyelembe kell venni az elítélt testi és szellemi képességeit, lehetőség szerint a szakmai képzettségét és érdeklődését is. Az elítéltet munkával továbbá a büntetés-végrehajtási intézet vagy az e célra alapított gazdálkodó szervezet foglalkoztatja. A törvény előírja, hogy a bv. szerv szerződése alapján az elítélt - írásban megadott hozzájárulásával - más gazdálkodó szervezetnél is végezhet munkát. Ha az elítélt a hozzájárulást visszavonja, a Munka Törvénykönyve szerinti rendes felmondás szabályait kell alkalmazni azzal, hogy a felmondási idő harminc nap.
Az országos parancsnok kiemelte, hogy a fogvatartottak munkáltatásának lehetséges irányait egészségi állapotuk is befolyásolja: a munkaképesség elbírálása egészségügyi ellátásuk első mozzanata, melyre a befogadáskor kötelező orvosi vizsgálat keretében sor kerül, majd a konkrét munkába állítás előzetes, illetve a munkavégzés során időszakos munkaköri alkalmassági vizsgálatok történnek a foglalkozás-egészségügyi alapellátás keretében.
4) A befogadó bizottság milyen idő intervallumon belül dönt az elítélt munkába állításáról, illetve abból való kizárásról? 
Az országos parancsnok a válaszban a 6/1996. IM rendelet 30. §-át jelölte meg irányadóként, mely szerint az intézetekben befogadási és foglalkoztatási bizottság (a továbbiakban: befogadási bizottság) működik. A befogadási bizottság a befogadástól számított nyolc napon belül, az elítélt személyes meghallgatását követően dönt a Bv. tvr.-ben meghatározott szempontok szerinti csoportba sorolásról, a munkahely és a munkakör kijelöléséről, valamint az oktatásban és a képzésben való részvételről. A befogadási bizottság a parancsnok által meghatározott körben véleményezési, illetve javaslattételi feladatokat is elláthat.
Az országos parancsnok tájékoztatása szerint az IM rendelet kiemelt pontjaihoz kapcsolódik az 1-1/17/1999. (IK.Bv.Mell.3.) OP intézkedés a fogvatartottak munkáltatásának eljárási szabályairól. Az OP intézkedés 16. pontja alapján a fogvatartott írásban – indokolással – kérheti másik munkahelyre vagy munkakörbe az áthelyezését. A befogadási és foglalkoztatási bizottsághoz a fogvatartott nevelője továbbítja a kérelmet. A kérelmet a benyújtástól számított 14 napon belül a bizottságnak meg kell vizsgálnia és döntenie kell. Emellett az OP intézkedés 20. pontja rendelkezik arról, hogy a nem dolgozó elítéltek munkába állításának lehetőségét rendszeresen, de legalább háromhavonta meg kell vizsgálnia a bizottságnak.
5) Az elítéltet a munkáltatás keretében végzett munkájáért munkadíj illeti meg. A munkadíjat a teljesítmény, a ledolgozott idő, valamint az előzőek kombinációja alapján kell megállapítani: 
– Hogyan alakul és milyen tételekből áll, továbbá milyen összegű a fogvatartottak munkadíja (a szerinti bontásban, hogy a munkáltatás költségvetési, a büntetés-végrehajtás gazdálkodó szervezetében vagy külső szerződés alapján más gazdálkodó szervezetben történik-e)?
– Az elítéltek többségét teljes munkaidőben foglalkoztatják-e? Az elítéltek hány százaléka foglalkoztatott teljes munkaidőben és csökkentett munkaidőben, büntetés-végrehajtási intézetenként lebontva?
– Az elítéltek jövedelme eléri-e, esetleg meghaladja-e az alapmunkadíjat?
– Előfordulhat-e, hogy az elítélt nem kapja meg az alapmunkadíjat, mert teljesítménye nem érte el a megkövetelt 100%-ot?
– Az egyes munkáltatók alkalmaznak-e anyagi ösztönzést a teljesítmény növelésére?
– A munkáltatók állapítanak-e meg pótlékokat, ha igen milyet? 
A fogvatartottak munkadíjának 2012. január 1-jétől történő alakulását a 6/1996. IM rendelet szabályozza. A 124. § (2) bekezdés az elítéltek, az előzetesen letartóztatottak, az elzárást töltő személyek (a továbbiakban: fogvatartottak) a 133. § (3) bekezdése a terápiás foglalkoztatás pénzbeli térítéséről a 159. § (1) bekezdése a munkáltatás során a tartási költséghez való hozzájárulás napi összegéről rendelkezik. A büntetés-végrehajtás országos parancsnoka a 6/1996.  IM rendelet értelmében a fogvatartottak pénzbeli térítéséről és a tartási költséghez való hozzájárulásáról, 2012. január 1-jén hatályba lépett, 1-1/54/2011. (  XII.23.) OP számú intézkedést adott ki. 
Az OP intézkedés meghatározza, hogy: A bv. intézeteknél költségvetési munkáltatás keretében, teljes munkaidőben foglalkoztatott fogvatartottak 2012. évi alapmunkadíja: 26 000Ft/fő/hó. A terápiás foglalkoztatás keretében foglalkoztatott fogvatartottak és kényszergyógykezeltek pénzbeli térítésének alsó határa 2012. évben: 8667 Ft/fő/hó.
A díjkategóriák (kiemelt szakmunkás, betanított munkás, segédmunkás) alsó határainak megállapításait a vizsgált időszakban az Országos Parancsnok intézetparancsnoki (igazgatói) hatáskörbe utalta.
A 6/1996. IM rendelet 124. § (2) bekezdése alapján a teljes munkaidőben foglalkoztatott elítélt részére havi munkadíjként (alapmunkadíj) a kifizetés évét megelőző év első napján (jelen esetben 2011. 01. 01.) a munkaviszonyban álló dolgozókra megállapított kötelező legkisebb munkabér (minimálbér) összegének (78.000 Ft/hó, 541 Ft/óra); legalább egyharmada jár.
A fogvatartottak munkáltatása során szerzett alapmunkadíj függetlenül attól, hogy költségvetési, bv. gazdasági társaságban vagy külső szerződés alapján más gazdálkodó szervezetben történik, a fenti szabályozás értelmében kerül megállapításra. 
A személyi besorolásokat áttekintve a 100%-os teljesítmény, vagy a teljes munkaidő ledolgozása esetén az elítéltek jövedelme eléri az alapmunkadíjat, sőt a kategóriánkénti besorolás (segéd-, betanított-, szakmunkás), továbbá a 100%-nál magasabb teljesítmények miatt meghaladja azt.
A munkáltatás során a munkáltatóknál mind az időbéres (havi és óradíj), mind a teljesítménybéres díjazási forma alkalmazott, ez utóbbi inkább a gazdasági társaságoknál.
A költségvetésben "foglalkoztatottak esetében a havidíj, óradíjra történő váltása a következőképpen történik: 
Minden év első hónapjában meg kell vizsgálni az összes hónapban a várható munkanapok számát, figyelembe véve, a hónapok hosszúságát, munkaszüneti napokat és az ünnepnapokat. A vizsgált eredmény 19-23 munkanap között változik. Meg kell határozni 19, 20, 21, 22, és 23 munkanapra az alapdíj ismeretében az óradíj összegét.
Pl. 19 munkanap esetén:
óradíj = Alapmunkadíj
     19x8
Az aktuális munkanapban a vizsgált időszak alatti legkisebb besorolási munkadíj: vizsgált időszak alatti legkisebb besorolási munkadíj = óradíj * ledolgozott órák száma 
„átlag munkadíj”: külön az intézet fenntartás a szabadkapacitás hasznosítása és a terápiás területeken munkáltatott fogvatartottak egy főre jutó havi keresete a ledolgozott munkaórák figyelembevételével. Külön a "teljes munkaidejű" és külön a "részmunkaidős" fogvatartottak esetén.
átlag munkadíj, teljes munkaidejű = 8 * a vizsgált időszak munkanapjainak a száma *

az adott területen a vizsgált időszak alatt teljes munkaidőben foglalkoztatott
fogvatartottaknak összesen kifizetett bruttó összeg
az adott területen a vizsgált időszak alatt munkáltatott fogvatartottak összes ledolgozott munkaóráinak számával * fogvatartottak számával
tlag munkadíj, rész munkaidős = n * a vizsgált időszak munkanapjainak a száma *

az adott területen a vizsgált időszak alatt rész munkaidőben foglalkoztatott
fogvatartottaknak összesen kifizetett bruttó összeg
az adott területen a vizsgált időszak alatt munkáltatott fogvatartottak összes ledolgozott munkaóráinak számával * fogvatartottak számával 

Ahol, "n" a napi részmunkaórák száma.
Amennyiben több különböző hosszúságú rész munkaidős tevékenység folyik egy intézetben, akkor külön kell kiszámítani azokat majd átlagukat venni.

Például: 
nl = a raktárban a fogvatartottak napi 4 órát dolgoznak munkanapokon
n2= a konyhában a fogvatartottak napi 6 órát dolgoznak

átlag munkadíj, rész munkaidős (raktári) = nl * vizsgált időszak munkanapjainak a
száma *
az adott területen a vizsgált időszak alatt rész munkaidőben foglalkoztatott
fogvatartottaknak összesen kifizetett bruttó összeg
az adott területen a vizsgált időszak alatt munkáltatott fogvatartottak összes ledolgozott
munkaóráinak számával * fogvatartottak számával

átlag munkadíj, rész munkaidős (konyhai) = n2 * vizsgált időszak munkanapjainak a
száma *
az adott területen a vizsgált időszak alatt rész munkaidőben foglalkoztatott
fogvatartottaknak összesen kifizetett bruttó összeg
az adott területen a vizsgált időszak alatt munkáltatott fogvatartottak összes ledolgozott munkaóráinak számával * fogvatartottak számával

átlag munkadíj, rész munkaidős (összesített) =
átlag munkadíj, rész munkaidős (raktári) + átlag munkadíj, rész munkaidős (konyhai)
2

A gazdasági társaságoknál az általános bérezési alapelvek szerint járnak el. Előfordul, hogy az elítélt teljesítménye nem éri el a 100%-ot ezért a munkadíja elmarad az alapmunkadíjtól. A fogvatartott jövedelme abban az esetben is elmarad az alapmunkadíjtól, ha az adott hónapban büntetés-végrehajtási vagy egészségügyi okok miatt nem a teljes munkaidőt tölti.
A 6/1996. IM rendelet 129. § (1) bekezdésében a munkáltató anyagi ösztönzést alkalmazhat a teljesítmény növelésére, illetve a végzett munka javításának érdekében.
Ennek formái:
–	célfeladathoz kötött prémium,
–	pénzbeli elismerés,
–	tárgyjutalom.
Az anyagi ösztönzés munkahelyi rendjéről, szempontjairól az értékelés alapjául szolgáló feltételekről, (értékelési időszak, meghirdetett követelmények, juttatás mértéke és formája) az intézetek és a bv. gazdasági társaságok helyi sajátságainak figyelembevételével előre tájékoztatják a fogvatartottakat.
Általánosságban a munkáltatóknak lehetőségük van meghatározott, ösztönzési lehetőségek alkalmazására, a használható lehetőségeket a munkáltatási szabályzatuk tartalmazza. A tényleges használatát az ösztönző eszközöknek a munkáltatók egyedi vizsgálata során lehet nyomon követni.
A munkáltatók, a Munka törvénykönyvében előírt pótlékok mellett, egyéb pótlékokat is alkalmaznak a munkavégzés szempontjából kulcsfontosságú fogvatartottaknak, vagy ösztönzésképpen. Pl.: A minőségi munkavégzés ösztönzésére minőségi pótlék jár a konfekcionálást végző munkahelyen.
• 100 %-os minőségi szint esetén a teljesítménybér 20 %-a,
• 95 %-os minőségi szint esetén a teljesítménybér 15 %-a,
amelyet a MEO jelentése alapján a termelési vezető aláírásával engedélyez az elszámolási lapon.(Ábránd-Textil Kft., Sátoraljaújhely)
A munkáltatók a 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 127. § (1) bekezdésében meghatározott külön pótlékokat és a Munka Törvénykönyve 146. §-a szerinti egyéb pótlékokat állapítják meg.
A 6/1996. IM rendelet 127. § (1) bekezdése szerint a munkáltató – szabályzatban – a végzett munka jellegére figyelemmel külön pótlékokat állapíthat meg, amelyek együttes összege legfeljebb a besorolás szerinti munkadíj 50%-áig terjedhet. A (2) bekezdés értelmében az állandó éjszakai munkarendben foglalkoztatott elítéltet 15 százalékos pótlék illeti meg. A (3) bekezdés szerint a pótlékok számításának alapja az elítélt által végzett munkára megállapított besorolás szerinti munkadíj.

6) A büntetés-végrehajtási intézetekben az elítéltek jövedelméből milyen címen és milyen összegeket vonnak le? Az elítélt a levonások után milyen összeggel tud rendelkezni?
Az elítéltek jövedelmét a következő levonások terhelik:
-	a tartásra fordított költséghez való hozzájárulás napi összegét;
-	a szükségleti cikkek vásárlására fordítható összeget;
-	a szabadulás idejére kötelezően tartalékolandó összeget.
-	a megállapított kártérítés összegét a 13/1996. IM rendelet alapján
-	a bírósági végrehajtásról szóló törvényben meghatározottak alapján levonandó összegek.

7) Az egyes büntetés-végrehajtási intézetek megváltozott munkaképességű vagy egészségi állapotú elítélt számára biztosítanak-e munkavégzési lehetőséget? Amennyiben igen, milyen munkát végezhetnek a megváltozott munkaképességű elítéltek?
A fogvatartottak foglalkoztatására létrehozott gazdasági társaságoknál a tevékenységi körükből következően csökkent munkaképességű elítéltek foglalkoztatása nem jellemző, de egyes társaságoknál előfordul. A szellemi és fizikai megváltozott munkaképességűek rehabilitációjára általában terápiás foglalkoztatás keretei között kerül sor melyet az intézet biztosít.
A büntetés-végrehajtás szervezetében, jelenleg három intézetben van megváltozott munkaképességű vagy egészségi állapotú fogvatartott terápiás foglalkoztatás.
Terápiás foglakoztatást munkáltató intézetek:
-	Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet 108 fő
-	Szegedi Fegyház és Börtön 5 fő
-	Bács-Kiskun Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet 1 fő
A megváltozott munkaképességű fogvatartottak részére a terápiás foglalkoztatás keretein belül, jelenleg segédmunkák és betanított munkák vannak alkalmazásban, az alábbiak
szerint: mosogatás, ételosztás, vasalás, takarítás (öltözők, udvar, egyéb intézeti területek), varrás, könyvtári munka. 
A gazdasági társaságok közül jelenleg a Pálhalmai Agrospeciál Kft. (Pálhalma) biztosít munkalehetőséget a könnyű fizikai munkára alkalmas kategóriában a megváltozott munkaképességű vagy egészségi állapotú elítéltek számára az alábbi munkakörökben:
-	elektronikai hulladékbontó 22 fő
-	parkosító 0 fő
-	pályamunkás 0 fő
-	éjszakai állatgondozó 7 fő
-	szennyvíz-tisztítómű kezelő (derítős) 1 fő
Összesen: 30 fő

8) Az elítéltek szakképzését és továbbképzését elsősorban szakmában kell megszervezni, amelyek elősegíthetik a szabadulás után a társadalomba való beilleszkedést/visszailleszkedést. Az egyes büntetés-végrehajtási intézetek milyen szakképzést biztosítanak az elítéltek számára?
A fogvatartottak visszailleszkedését elősegítő primerfeltételek közül az egyik, a munkaerő-piaci elvárásoknak megfelelő képzettség megszerzése. A börtönben lévők és a szabad állampolgárok viszonylatában már több éve jellemző iskolázottsági mutató, az előbbieket érinti negatívan, amely tény hangsúlyosabbá teszi az e téren jelentkező hiátusok felszámolását. 2011. december 31-ei adatok alapján, az elítéltek végzettség szerinti megoszlása a következőképpen alakult:
Megnevezés 	fő 	%	
analfabéta 	170	1	
Ált. iskola 8. osztály 	8061	46,4	
Szakmunkásképző iskola	2491	14,4	
Szakközépiskola	757	4,3	
Gimnázium	588	3,4	
Főiskola	275	1,6	
Egyetem	163	0,9	
Összesen	17210	100,0	
A táblázatból kitűnik az általános iskolai végzettséggel bíró, de szakmát nem tanult elítéltek magas száma, akiknek nagy segítséget jelent a büntetési időhöz idomuló, rövid időtartamú tanfolyamokon és a hosszabb, iskolarendszerű oktatásokon való részvétel lehetősége. 2010-ben 20 OKJ-s végzettséget adó képzésre, 367 fogvatartottat iskoláztak be, míg 2011-ben 24 féle szakmai oktatásban részes ült 400 fő.
2011-ben az intézetek az alábbi önkormányzati-, vagy alapítványi iskolákkal dolgoztak együtt szerződéses formában: 

Bv. intézet 	Oktatást végző szervezet	
Budapesti Fegyház és Börtön 	Szent László Gimnázium és Szakközépiskola, Budapest Főváros X. kerület Kőbányai Önkormányzat Felnőttek Általános Iskolája 	
Pálhalmai Országos Bv. Intézet 	Pannon Oktatási Központ, Kun László Középiskola és Szakiskola	
Szegedi Fegyház és Börtön 	Pannon Oktatási Központ	
Váci Fegyház és Börtön	Pannon Oktatási Központ, Belvárosi Tanoda és Gimnázium, Európa Üzleti Politechnikum	
Sopronkőhidai Fegyház és Börtön 	Pannon Oktatási Központ	
Sátoraljaújhelyi Fegyház és Börtön 	Pannon Oktatási Központ	
B-A-Z Megyei Bv. Intézet 	Pannon Oktatási Központ	
Tiszalöki Országos Bv. Intézet 	Kossuth Lajos Általános Iskola, Teleki Blanka Gimnázium	
Közép-dunántúli Országos Bv. Intézet 	Europa Educatio Közhasznú Non-profit Kft.	
Baranya Megyei Bv. Intézet 	Budai Városkapu Általános Iskola, József Nádor Gimnázium	
Kalocsai Fegyház és Börtön 	Kalocsai Speciális Iskola Dolgozók Esti Iskolája, Pannon Oktatási Központ	
Balassagyarmati Fegyház és Börtön 	Kiss Árpád Általános Iskola, Szondi György Szakközépiskola, Montessori Alapítványi Általános Iskola és Gimnázium	
Fiatalkorúak Bv. Intézete	Pannon Oktatási Központ	
Szombathelyi Országos Bv. Intézet	Szombathelyi Oladi ÁMK	
Márianosztrai Fegyház és Börtön 	Pannon Oktatási Központ	
Bács-Kiskun Megyei Bv. Intézet 	Németh László Gimnázium és Általános Iskola 	

Felsőfokú tanulmányokban való részvételre is volt lehetőség, mint a korábbi években. Az ebben a képzési formában tanulók száma, szabadulás miatt, 16-ról (2011. év), 6 főre csökkent (Bács-Kiskun Megyei Bv. Intézet: 2 fő – Kecskeméti Főiskola, gépészmérnök – ifjúságsegítő szak), (Kalocsai Fegyház és Börtön: 4 fő – Tomori Pál Főiskola, logisztikai szakmenedzser –, idegenforgalmi szakmenedzser szak).
Kiegészítették a Váltó-sáv Alapítvánnyal már korábban rögzített együttműködési megállapodást (TÁMOP 6.1.21A-0911-KMR-20 10-0336. sz. „Egészségnevelés és fejlesztés, szemléletformálás a börtönben”). A programban a Márianosztrai Fegyház és Börtön, Váci Fegyház és Börtön Fővárosi Büntetés-végrehajtási Intézet (női célcsoport), és a Fiatalkorúak Büntetés-végrehajtási Intézete (Tököl) vesz részt.
A „Társadalmi kohéziót erősítő bűnmegelőzési és reintegrációs programok módszertani megalapozása” című, TÁMOP 5.6.2-1011-2010-0001 azonosító számú, kiemelt projekt végrehajtása, megkülönböztetett feladat a szakterület részére. A mellékelt táblázat mutatja, mely intézetben, milyen képzésben és mekkora létszámmal vesznek részt a fogvatartottak.
A dokumentációban rögzített indikátormutatók teljesítése megvalósult, az eddigi szakaszok tekintetében. 2011. december 15-én megkezdődtek a szakmaképzések (3. szakasz) is, melyek sikeres befejezése érdekében, a felügyeleti szerv a program hosszabbítását tervezi (2012. augusztus 31-ig).
A fogvatartottak részére egyes gazdasági társaságok is indítanak a betanító képzéseken túl szak- illetve továbbképzést. A szakmát adó képzéseket általában a főtevékenységi körükkel összefüggésben indítják. Például az Annamajori Kft. (Baracska) 2011-ben 16 fő részére kertész tanfolyamot, 26 fő részére pék tanfolyamot indított.
9) Az elítéltet nem terheli munkavégzési kötelezettség, ha terhessége a hatódik hónapot elérte vagy a reá irányadó nyugdíjkorhatárt betöltötte. Azonban e személyt nyilatkoztatni kell, hogy a munkáltatásban továbbra is részt kíván-e venni. Előfordul, hogy e személyi kör – a hatódik hónapot elért terhes nő vagy a reá irányadó nyugdíjkorhatárt betöltött személy – a munkáltatásban továbbra is részt kíván venni (intézetenkénti bontásban)?
Az országos parancsnok rámutatott, hogy az eddigi adatok szerint nem került sor a hatodik hónapot elért terhes nő vagy nyugdíjkorhatárt betöltött személy foglalkoztatására.
10) A büntetés-végrehajtási intézetek közül melyik állít elő terméket és melyik végez szolgáltatást a 9/2011. (III.23.) BM rendelet alapján, milyen kedvezményezetti körnek?
A büntetés-végrehajtási intézetek nem állítanak elő termékeket és nem végeznek szolgáltatást a 9/2011. (III.23.) BM rendelet alapján. Ezt a fogvatartottak kötelező foglalkoztatására létrehozott társaságok végzik valamennyien a tevékenységi körük alapján.
11) Az egyes intézetek az előzetes letartóztatottaknak tudnak-e biztosítani bármilyen foglalkoztatási formát, ha igen milyet, az ő munkabérük hogyan alakul?
Az előzetes letartóztatottak foglalkoztatása a bv. gazdasági társaságoknál és költségvetési munka keretei között kerül végrehajtásra, az általános munkaszervezés keretei között. Az előzetes letartóztatottak munkadíjának alakulását is a 6/1996. (VII.12.) IM rendelet szabályozza általános szabályokat alkotva.

Az érintett alkotmányos jogok és követelmények
·	a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”]; 
·	az egyenlő bánásmód követelménye [Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdés: „Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.”]; 
·	a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jog [Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdés: „Mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz, képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához.”] 
·	az emberhez méltó munkafeltételekhez való jog [Alaptörvény XVII. cikk (3) bekezdés: „Minden munkavállalónak joga van az egészségét, biztonságát és méltóságát tiszteletben tartó munkafeltételekhez.”]; 
·	a szociális biztonsághoz való jog [Alaptörvény XIX. cikk (1) és (2) bekezdés: „Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult. Magyarország a szociális biztonságot az (1) bekezdés szerinti és más rászorulók esetében a szociális intézmények és intézkedések rendszerével valósítja meg.”]. 

Alkalmazott jogszabályok
1)	a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet;
2)	 a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII.12.) IM rendelet;
3)	a kényszer vagy kötelező munkáról szóló, a Nemzetközi Munkaügyi Konferencia 1930. évi 14. ülésszakán elfogadott 29. számú Egyezmény kihirdetéséről szóló 2000. évi XLVIII. törvény;
4)	az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1996. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya kihirdetéséről szóló 1976. évi 8. törvényerejű rendelet;
5)	Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény az ahhoz tartozó kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1993. évi XXXI. törvény.

Megállapításaim

I. A hatáskör tekintetében
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – közigazgatási szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése értelmében az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés f) pontja szerint a rendvédelmi szerv az alapvető jogok biztosa által vizsgálható hatóságnak minősül. A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 1. § (5) bekezdés d) pontja értelmében a büntetés-végrehajtási szervezet rendvédelmi szerv, ugyanígy a büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény 1. § (1) bekezdése is kimondja, hogy a büntetés-végrehatási szervezet állami, fegyveres rendvédelmi szerv, vagyis vizsgálati lehetőségem kiterjed a szervezetre.
A vizsgálati keretekkel kapcsolatban rögzíthető, hogy az ombudsman számára egy adott jogi szabályozás alapjogi aspektusú vizsgálatára, valamint jogszabályi hiányosságával, tartalmi hibáival összefüggő intézkedések megfogalmazására a törvény lehetőséget teremt. A preventív alapjogvédelemre is hangsúlyt helyező ombudsmani gyakorlat alapján a biztos mandátuma keretei között marad akkor, amikor az alapjogi aspektusú vizsgálathoz nélkülözhetetlen módon, hivatalból indított eljárás keretében, éppen a konkrét alapjogsérelmek és ezen alapuló panaszok megelőzése érdekében áttekinti a releváns jogi szabályozás egyes elemeit, feltérképezi és jelzi a jogalkotó szervek vagy az Alkotmánybíróság irányába a normaszöveggel kapcsolatban felmerülő alkotmányossági aggályokat.

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvényének és az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követni kívánom a fenti gyakorlatot, így míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontokat nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait.
1. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Az Alkotmánybíróság döntéseiben felhívta a figyelmet, hogy a jogállamiságnak számos összetevője van. Továbbra is irányadó alkotmánybírósági tézis álláspontom szerint, hogy a jogállamiság elvéből folyó egyik legfontosabb alapkövetelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.
2. Az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdése alapján mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz, képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához. Az Alaptörvény XVII. cikk (3)-(4) bekezdése előírja, hogy minden munkavállalónak joga van az egészségét, biztonságát és méltóságát tiszteletben tartó munkafeltételekhez, a napi és heti pihenőidőhöz, valamint az éves fizetett szabadsághoz.
Az Alkotmány korábbi rendelkezéseit értelmező, közel két évtizedes alkotmánybírósági gyakorlatban a munkához való jog alkotmányos alapjogként a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jogot jelentette. A második generációs szociális jogok közé sorolható foglalkoztatáshoz való jog két elemből áll, az egyik a „jog” a munkához, a munkavégzéshez, amely a munkahelyteremtést és ezek megőrzését, a munkanélküliség kezelését szolgáló állami foglalkoztatáspolitikát foglal magában, a másik pedig a foglalkozás megválasztásának szabadsága (alanyi jellegű jog). A foglalkoztatáshoz való joghoz kapcsolódik a munkahelyi szervezkedés szabadsága, amely arra is kiterjed, hogy a munkavállalók kollektíven, gazdasági és szociális érdekeik érvényre juttatása érdekében sztrájkjogukkal élhetnek. Az Alkotmánybíróság szerint a korlátozás más-más mérce alapján ítélendő meg aszerint, hogy a foglalkozás gyakorlását vagy annak szabad megválasztását korlátozza-e az állam, s az utóbbin belül is különbözik a megítélés az adott foglalkozásba kerülés szubjektív, illetve objektív korlátokhoz kötésének megfelelően. A munkához való jogot az alkotmánybírósági gyakorlat alapján az veszélyezteti a legsúlyosabban, ha az ember az adott tevékenységtől el van zárva, azt nem választhatja.
A munkához és foglalkoztatáshoz való jog szociális jogi jellegéből következik, hogy valamennyi országban szerves kapcsolatban áll az államok gazdaság- és szociálpolitikai karakterével, alkotmányos struktúrájával, hagyományaival. Az egyes európai országok szabályozása és gyakorlata jelentős mértékben eltérhet egymástól, így indokolt és célszerű az európai sztenderdek tanulmányozása: ideé tartozik az Európai Emberi Jogi Egyezmény és kiegészítő jegyzőkönyvei, a Szociális Charta, az Európai Unió Alapjogi Chartája, valamint az egyes más nemzetközi egyezmények és szerződések. Megjegyzendő, hogy a munkához és foglalkoztatáshoz joggal kapcsolatban lényegesek a kötelező erővel nem rendelkező, de megfontolandó elvek, ajánlások, javaslatok (pl. ILO ajánlások).
3. Az Alaptörvény XV. cikkének (2) bekezdése tartalmazza a diszkrimináció tilalmát, mely szerint Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja. Az Alaptörvény XV. Cikk (4) bekezdése továbbá előírja, hogy Magyarország az esélyegyenlőség megvalósulását külön intézkedésekkel segíti.
A két évtizedes, töretlen és álláspontom szerint az Alaptörvény fenti rendelkezése alapján továbbra is irányadónak tekinthető alkotmánybírósági gyakorlat rögzíti, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként, egyenlő méltóságú személyként kell kezelnie, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni. A megkülönböztetés alkotmányossága tekintetében az Alkotmánybíróság két mércét alkalmazott. Az alkotmányos alapjogok tekintetében megvalósuló egyenlőtlen bánásmód esetén annak alkotmányossága az alapvető jogok korlátozására irányadó szükségességi-arányossági teszt alapján ítélhető meg. Bár az Alkotmány – ahogyan az Alaptörvény is – szövegszerűen csak az alapvető jogok tekintetében tiltotta a hátrányos megkülönböztetést, az Alkotmánybíróság szerint e tilalom, ha a megkülönböztetés sérti az emberi méltósághoz való alapvető jogot, kiterjed az egész jogrendszerre. Abban az esetben, ha a megkülönböztetés nem az alkotmányos alapjogok kapcsán áll fenn, a szabályozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha a jogalkotó önkényesen, ésszerű indok nélkül tett különbséget az azonos helyzetű, azonos szabályozási kör alá vont jogalanyok között. 
Az alkotmánybírósági gyakorlat által kimunkált ún. ésszerűségi teszt alkalmazásával állapítható meg, hogy egy adott normatív szabályozás, jogalkalmazói gyakorlat vagy egyedi döntés ellentétes-e a hátrányos megkülönböztetés alkotmányi tilalmával. Az ésszerűségi teszt egyrészt egy összehasonlíthatósági, másrészt egy indokolhatósági próbából áll. Az összehasonlíthatósági próba során azt kell vizsgálni, hogy a megkülönböztetés azonos helyzetben lévő jogalanyok között merül-e fel, az indokolhatósági próba pedig annak vizsgálatát jelenti, hogy ha azonos csoportba tartozók között áll fenn a megkülönböztetésnek van-e tárgyilagos mérlegelés szerinti ésszerű indoka. A homogén csoport fogalmát az Alkotmánybíróság szűken értelmezte, de megállapította azt, hogy az összehasonlíthatósági próba nem csak arra a helyzetre vonatkozik, amikor azonos helyzetben lévő jogalanyok között tesznek különbséget, hanem ennek ellenkezőjére is, vagyis amikor lényegesen eltérő helyzetben lévők esetén e körülményt figyelmen kívül hagyják.
4. Az Alaptörvény XIX. cikk (1) és (2) bekezdésében úgy fogalmaz, hogy Magyarország arra törekszik, hogy minden állampolgárának szociális biztonságot nyújtson. Anyaság, betegség, rokkantság, özvegység, árvaság és önhibáján kívül bekövetkezett munkanélküliség esetén minden magyar állampolgár törvényben meghatározott támogatásra jogosult. Magyarország a szociális biztonságot az (1) bekezdés szerinti és más rászorulók esetében a szociális intézmények és intézkedések rendszerével valósítja meg. Az Alaptörvény XIX. cikk (4) bekezdése továbbá tartalmazza, hogy Magyarország az időskori megélhetés biztosítását a társadalmi szolidaritáson alapuló egységes állami nyugdíjrendszer fenntartásával és önkéntesen létrehozott társadalmi intézmények működésének lehetővé tételével segíti elő. Törvény az állami nyugdíjra való jogosultság feltételeit a nők fokozott védelmének követelményére tekintettel is megállapíthatja.
Az Alaptörvény XIX. cikke fejezi ki az állami törekvést a szociális biztonság megteremtésére. Az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette, hogy a szociális biztonsághoz való jog nem alapjog, hanem olyan állami kötelezettségvállalás, amelynek az állam eleget tesz, ha a szociális ellátás biztosítására megszervezi és működteti a társadalombiztosítás és a szociális támogatás egyéb rendszereit. Az Alkotmánybíróság a szociális biztonsághoz való joggal összefüggésben mondta ki, hogy a szociális jogok megvalósítása a megfelelő intézmények létrehozása mellett az igénybevételükkel kapcsolatos alanyi jogok révén történik, amelyeket a törvényhozásnak kell meghatároznia.1 Az Alkotmánybíróság ezt az álláspontját egészítette ki annyiban, hogy a szociális biztonsághoz való jog a szociális ellátások összessége által nyújtandó olyan megélhetési minimum állami biztosítását tartalmazza, amely elengedhetetlen az emberi méltósághoz való jog megvalósításához.2 A korábbi alkotmánybírósági gyakorlat alapján az egyedüli alkotmányos követelmény, hogy a társadalombiztosítási és a szociális intézményi rendszer a megélhetéshez szükséges ellátásra vonatkozó jogosultságot megvalósítsa. Ezen belül a jogalkotó maga határozhatja meg milyen eszközökkel éri el társadalompolitikai céljait. A társadalombiztosítási nyugdíjnak jellemzője, hogy vegyes rendszerű nyugdíj, amelyben egyaránt megtalálhatók a biztosítási és szolidaritási elemek. Lényeges felhívni ugyanakkor a figyelmet arra, hogy a töretlen alkotmánybírósági gyakorlat a megélhetési minimum biztosításának kötelezettségével egyértelmű összefüggést állapított meg az emberi méltósághoz való jog érvényesülése és a szociális biztonság között, ez a jelentős, elvi kapcsolódási pedig álláspontom szerint az Alaptörvény alapján is igazolható.

III.A vizsgálat megállapításai
1. A fogvatartottak foglalkoztatásának története3
Az antik világban a rabokkal szemben bármikor lehetett testi fenyítést alkalmazni, és különösen nehéz munkát kellett végezniük pl. hajóvontatás, bányamunka. Az ókori görög és római jog is ismerte a kényszermunka intézményét, elfogadott volt az adósrabszolgaság. A középkorra inkább a halálbüntetés és a csonkítás volt a jellemző büntetési nemként, Franciaországban és Velencében azonban már ekkor is elterjedt volt, hogy az elítélteket gályákon dolgoztassák. Az elítéltek testi büntetése a 17. századtól kezdett visszaszorulni, ekkor kezdett elterjedni a hasznos közmunka. 
A 18. század közepétől a fogvatartottak foglalkoztatásának alapja a dologházi eszme (a dologházak olyan intézmények voltak, amelyek segítséget nyújtottak a társadalom elesettjeinek, hogy becsületes polgári életet éljenek egy elsajátított szakma segítségével) átkerülése volt a büntetés-végrehajtás területére. Fontos szempontot jelentett, hogy a börtön felépítése és fenntartása igen drága volt, a tétlen rabok ellátásáról teljes egészében a költségvetés gondoskodott. Elsőként a cellában, elszigetelten történő munkáltatás vezették be, ez azonban nem jövedelmezett kellő módon, így hamarosan felváltotta az elkülönítés és közös munkáltatás módszere. Az ún. hallgató rendszerben az elítélteket éjjel lekülönítették, nappal viszont szigorú beszédtilalom mellett együtt dolgoztak. A 1. század második felében terjedt el az ún. angol, illetve ír modell, amelyek megszüntették a munka közbeni hallgatási kötelezettséget. Ekkortól jelent meg a munka ösztönző szerepének felismerése, mely során a magasabb fokozatba jutáshoz, végső soron a feltételes szabadság elnyeréséhez megfelelő munkateljesítmény és jó magatartás volt szükséges.
Az általánossá vált büntetés-végrehajtási munkáltatás három szervezeti formát ismert: a bérbeadási rendszert, a vállalkozási, illetve a házi kezelésű üzemeltetést. A bérlési rendszerben az elítélt munkaerejét az állam átengedi viszontszolgáltatás fejében a magánvállalkozónak, ilyenkor tehát a büntetést gyakorlatilag a bérlő hajtja végre, ő gondoskodik a rab elhelyezéséről, őrzéséről, ellátásáról, munkáltatásáról. Ennek fejében az állam fizet a bérlőnek a rab eltartásáért, a bérlő pedig megtéríti a rab munkaerejét. Az általános bérbeadási rendszerben az állam tulajdonában levő és az állam által üzemeltetett intézetben állami feladat az őrzés és általában a végrehajtás felügyelete. A bérlő garantálja a munka megszervezését és vállalja az összes elítélt munkaerejének értékesítését. A részleges bérbeadási rendszer az előző munkaszervezeti forma egy változata, ebben az állami végrehajtás az elítéltek egy részét meghatározott feladatra bérbe adja a magánvállalkozónak, de fenntartja a munka ellenőrzésének jogát. A bérlő a szerződésben rögzített fejkvóta és munkanap szerint fizet az államnak. A vállalkozási üzemeltetés a magánvállalkozóval szemben fennálló szerződéses kapcsolat, amelyben a büntetés-végrehajtási intézet igazgatója valamely munkának elítéltek általi elvégzését vállalja. A vállalkozó adja a megmunkálandó anyagokat és fizeti a munka ellenértékét, cserében megkapja a készterméket. A termelő üzem irányítása, a munka megszervezése a bv. intézet feladata. A házi kezelésű üzemeltetés esetén pedig a börtönigazgató feladata a teljes termelési folyamat megtervezése, megszervezése, lebonyolítása. E megoldások kritikája, hogy elsikkad mellettük a büntetések közjogi jellege és a büntetési cél áldozatul esik a gazdaságossági szemléletnek. 
A letartóztatottak munkáltatását a Magyar Királyság területén központilag először az 1816. évi királyi rendelet szabályozta, ami kimondta, hogy ha a körülmények megengedik, a foglyok a nemükhöz illő kézimunkával foglalkozzanak, a kapott munkabér pedig „oly módon fordíttassék tartásukra, hogy abból a hatóság által megállapított részük félretévén, kiszabadulásuk után kézbesíttessék és amennyiben adakozásokból vagy más forrásokból számukra pénzek gyűltek be, azok hatóságilag közös tartásukra fordíttassanak”. 
A hatósági fogházak szervezetéről 1863-ban kiadott rendelet szerint a jogerősen elítéltek intézeten kívüli munkát végezhettek többek között azzal a megszorítással, hogy országos vagy heti vásárok alkalmával az intézetből nem lehetett őket kiengedni, szigorú őrzést kellett biztosítani esetükben, magánházakban végzett munkára nem lehetett őket kiengedni. A munkabért a jogszabály nem rendezte, azonban előírták, hogy a fegyencek munkabérének a helyileg szokásos napszámnál mindenkor mérsékeltebben kellett lennie, a munkabért a munkaadónak előre kellett kifizetnie, annak kétharmad része a házipénztárba került, egyharmad részét pedig félretették a rabok szabadulásának idejére. Ez utóbbit a szabadulást követően kézbesítették a volt fegyencek, illetve szükség esetén az ínségben hagyott család részére.
1869-től a házszabályok és szolgálati utasítások szerint a fegyencek foglalkoztatása javítási célt szolgált, amelyre az igazgatónak kellett a legmagasabb szinten figyelnie. Ő osztotta be az elítélteket valamely mesterséghez, illetve gondoskodnia kellett a betanításról. Figyelnie kellett arra, hogy az elítéltek ne maradjanak munka nélkül.
Az elítélt munkáltatásának fő formája a munkaerő külső vállalkozónak való bérbeadása volt, a bérlőket, illetve azok megbízottjait az igazgató ellenőrizte, és ügyelnie kellett arra is, hogy az intézet és a büntetés céljai a bérleti viszonyok között is megvalósuljanak. A munkáltatás másik fő formája a háziipari, illetve a börtönön belüli ipari tevékenységben való foglakoztatás volt. A háziipar vonatkozásában az volt a cél, hogy az intézet élelmi, ruházati és egyéb szükségletét lehetőleg az elítéltek készítsék azzal, hogy az igazgatónak minél több külső rendelőt is szereznie kellett. Az igazgató egyszersmind személyes felelősséggel tartozott az intézet által készített áruk minőségéért. 
Az elítéltek a felügyelők őrzése és a munkavezetők irányítása mellett dolgoztak. A munkavezetők feladata az volt, hogy kitanítsák bizonyos mesterségekre az elítélteket, továbbá az elítéltben az oktatás során munkakedvet kellett ébreszteniük. Az elítéltek kötelesek voltak a kijelölt órákban folyamatosan és szorgalmasan dolgozni, a munka nemét az orvos, illetve bérlet esetén az igazgató határozta meg. A munkához való beosztásnál szem előtt kellett tartani, hogy az adott rab milyen mesterséghez ért és ha lehetett, abban, illetve az ahhoz hasonló munkában kellett foglakoztatni. Az elítéltek a munkájuk után pénzbeli jutalmat kaptak, részben am unkakedvük ébren tartása, részben pedig a kiszabadulás utáni anyagi helyzetük javítása érdekében. 
Háziipar esetén a munkadíjat három osztályba sorolták. Az első osztályba azok kerültek, akik valamely mesterségben már annyira jártasak voltak, hogy önálló, hibátlan és jó munkát végeztek, továbbá a magaviseletük is kitűnő volt. A második osztály alapján kapták a munkadíjukat azok, akik valamely mesterségben még nem rendelkeztek kell képzettséggel, de kellő útmutatás és felügyelet mellett elfogadható munkát végeztek, és a magaviseletük jónak mondható. A harmadik osztályba tartozott mindenki más, aki még nem érte el a második osztályt, vagy akit az igazgató rossz magaviselete miatt ide sorolt.
Minden elítélt a végzett munkája után, az abból származó tiszta jövedelemből, jogszabályban meghatározott hányad szerint részesült. E hányad az első osztályban egynegyed, a másodikban egyhatod rész volt, míg a harmadikban lévők nem kaptak jutalmazást. A házimunkások bérezése is így történt, csak havi fix összegben. Ahol az elítéltek munkaerejét bérbe adták, ott a bérleti szerződés határozta meg a munkadíjat. Az elítélt a keresményét csak a szabadulását követően kapta meg, addig takarékpénztárban tartották, a kamat azonban nem őt illette. Az elítéltek keresményéből semmilyen levonást, végrehajtást eszközölni nem lehetett, kivéve, amikor meg kellett térítenie a rá bízott munkaanyagban és eszközökben szándékosan okozott kárt. Jutalomként évente egyszer egy korlátozott összeget felhasználhattak az elítéltek a keresményükből, például az otthon lévő szegény család segélyezésére, a bűntett által okozott kár önkéntes megtérítésére, vagy éppen jobb élelmiszerek vásárlására betegség után. A kamatokat olyan elítéltek felruházására fordították, akiknek szabadulásukkor semmijük sem volt, az elhunyt elítéltek temetésének költségeire, illetve olyan teljesen vagyontalan szabadulók életkezdésnek támogatására, akiknek megjavulása reálisan várható volt.
Az elítéltek munkakényszeréről egy 1874-ben életbe lépett I.M. utasítás rendelkezik, amely szerint „minden börtönre ítélt és munkaképes rab különbség nélkül munkára kényszeríttetik”. Az utasítás két módját határozta meg a rabmunkának: házi kezelés, illetve bérlet útján történő értékesítés. 
Elvként követték ekkor, hogy a fogházi ipar kerülje a szabadpiaci ipar megkárosítását, ugyanis tilos volt a kettő közötti verseny. A rabiparban gyártott termékek elsősorban az intézetek, az igazságügy saját szükségleteit elégítették ki, komoly szerepe volt az állami megrendeléseknek, továbbá külföldi termékekkel lehetett versenyezni, azokat ki lehetett szorítani a piacról, illetve szűk körben a külföldi piacon is meg lehetett jelenni a termékekkel. 
A Csemegi-kódexhez kapcsolódóan 1880-ban megjelent, a fegyházbüntetés végrehajtásáról szóló 2106. számú I. M. rendelet kimondta, hogy minden fegyenc köteles a kijelölt órákban folytonosan és szorgalmasan dolgozni, a munka nemét az orvos meghallgatásával az igazgató határozta meg. A beosztásnál figyelemmel kellett lenni arra, hogy az elítélt milyen mesterséghez ért, és lehetőleg abban, vagy ahhoz hasonló munkában kellett foglalkoztatni. Ha erre nem volt lehetőség, értelmi és testi ereje függvényében kellett betaníttatni egy olyan munkára, amelyet a szabadulását követően is folytathatott. A munkajutalom összegnek megállapítását a korábbi szabályoknak megfelelően rendezte a rendelet.
Az 1930-as években a büntetés jellegű kényszermunkát felváltotta a munkakényszer. A cél már nem a testi sanyargatás, hanem a legalapvetőbb erkölcsi kötelességekre, a szorgalomra és a becsületességre való nevelés lett. Megszűnt a vita a szabadpiaci foglakoztatás és a rabmunka versenyéről. Már 1885-ben, a római börtönügyi kongresszus is kiemelte, hogy a rabmunkát elsősorban hatósági szükségletre pl. karbantartásra kell igénybe venni, a szabad piacon pedig ott, ahol munkáshiány van, illetve a nem jövedelmező ágazatokban. Lehetőség szerint félkész termékeket kell előállíttatni, a reklám tilos, viszont kötelező a szabad termelők áraihoz hasonló árakon való értékesítés. Az ellen érveltek, hogy a rabmunka veszélyezteti a szabad ipart. Kimutatták, hogy a rab munkások száma aránylag csekély a szabad munkásokéval szemben. A rabmunka akkor jelentett volna konkurenciát, ha az állam az összes elítélttel egyetlen iparágat végeztetne, és az így készített termékeket a szabad iparosok áránál olcsóbban értékesítené. Ilyen eset azonban sehol sem fordult elő, a börtönhatóságok céltudatosan törekedtek arra, hogy a börtönökbe minél többféle munkát vezessenek be, hogy így minden rab a képességei, képesítése és hajlamai szerint dogozhasson. A konkurencia ellen ható tényező volt továbbá az is, hogy az állam a rabok által készített termékeket nem bocsátotta piacra, hanem állami intézmények számára készített szükséges tárgyakat, vagy végeztetett nélkülözhetetlen munkát.
A századvég tudományának álláspontja szerint a rabmunkának legyen javító-nevelő hatása, legyen alkalmas szakmai jártasság megszerzésére, legyen könnyen elsajátítható és produktív, elsődlegesen legyen izommunka, másodlagosan szellemi munka, de semmiképpen se legyen irodai munka, ne legyen káros és veszélyes az egészségre, ne legyen fárasztó, monoton, mechanikus, továbbá álljon összhangban a többi büntetés-végrehajtási céllal.
A rabmunka fontos kérdése maradt továbbra is a munkabér kérdése. Az 1930-as évek előtt elterjedt volt az a szemlélet, hogy az elítélteknek végzett munkájukért nincsen joguk munkabért igényelni. Az a pénz, amit a börtön juttat számukra a munkájuk után, csupán jutalom, vagy ajándék, amit célszerűségi és méltányossági okok indokolnak. Finkey Ferenc, a magyar büntetés-végrehajtási jog egyik sokat hivatkozott jogtudósa szerint ugyanakkor igaz ugyan, hogy az elítélt nem követelheti teljes munkabérét végzett munkája után, mert az államnak joga van levonni a rabtartási költségeket, de mindez nem jelenti azt, hogy az elítélt a maga teljes munkaerejével az állam rabszolgája lett, akit az állam tetszése szerint használhat fel bárminő munkára anélkül, hogy ezért köteles lenne az elítéltnek bárminő bért vagy munkajutalmat biztosítani. 
1922-ben, miniszteri rendelet mondta ki mindezeken túl, hogy azt az ipari munkát, amit az országos büntető intézetben vagy törvényszéki vállalkozó részére rendszeresen végeznek, a képesítéshez kötött iparok önálló gyakorlásához megkívánt szakképzettség igazolása szempontjából, az előírt feltételek mellett, figyelembe kell venni. Ezzel az elítélt munkáját az iparjog szempontjából a szabad munkával egyenértékűnek ismerték el, a lehetővé vált, hogy a börtönben töltött idő a tanonci, illetve segédi gyakorlat idejébe beszámítson, illetve az elítélt a börtönben segédi vizsgát is tehetett, hogy szabadulása után magát önállósíthassa.
A II. világháborút követően 1945. május 1-jén bevezették a munkatáborokban foganatosítandó kényszermunkát. A 320/1946. M. E. rendelet kimondta azt is, hogy az elítélteket az újjáépítés érdekében bármely közmunkára igénybe lehet venni. Az 1946. évi 21. tvr. már a nevelést tette a büntetés-végrehajtás fő feladatává, majd a jelenleg is hatályos Bv. tvr. is kimondta, hogy a munkáltatás eszköze a büntetés-végrehajtásnak, nevelésnek. Ekkortól a nevelés vált központi céllá, a gazdaságossági, termelési szempontok a háttérbe szorultak.
2. A fogvatartottak munkáltatására vonatkozó nemzetközi előírások
Az elítéltek foglalkoztatására vonatkozó gyakorlat és az azt meghatározó joganyag részletes áttekintésekor a Magyarország számára is irányadó releváns nemzetközi előírások rövid ismertetése nem mellőzhető. Mindenekelőtt alapvető fontosnak tartottam azon kérdés tisztázását, hogy a börtönmunka kényszer vagy kötelező munkának minősül-e, majd a börtönmunkára vonatkozó legfontosabb nemzetközi ajánlásokat tekintettem át.
2.1. A börtönmunka megítélése: kényszer vagy kötelező munka?
2.1.1 A Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának 8. cikke kifejezetten rendelkezik a rabszolgaság és a kényszermunka tilalmáról. A 8. cikk 3. a) pontja tartalmazza a kényszer vagy kötelező munka végzésének tilalmát. Azonban a 8. cikk 3. b) pontja azonban lehetővé teszi a kényszermunkával járó szabadságvesztés kiszabását azokban az országokban, ahol az az adott ország jogi rendelkezéseivel nem ellenkezik. Azaz a 8. cikk 3a) bekezdésében meghatározott kényszer vagy kötelező munka tilalma alapján nem lehet megakadályozni az illetékes bíróság által ítélettel elrendelt kényszermunka végrehajtását. A 8. cikk 3. c) pontja pedig a „kényszer vagy kötelező munka” kifejezését szűkíti le azzal, hogy meghatározza, hogy e kifejezés alatt mit nem kell érteni. A „kényszer-kötelező munka” kifejezés nem foglalja magába azt a 3. b) pontban nem említett munkát vagy szolgálatot, amely rendszeresen megkövetelhető a törvényes bírói határozat alapján letartóztatásban lévő vagy az ilyen határozattal feltételesen szabadlábra helyezett személytől. Ez annyit jelent, hogy törvényes bírói határozat alapján szabadságvesztését töltő személytől e nemzetközi egyezmény megsértése nélkül lehet munkavégzést követelni.4
Az Emberi Jogok Európai Egyezményének 4. cikke is tartalmazza a kényszermunka tilalmát. E cikk 3. pontja ugyanúgy tartalmazza azt a szűkítést, mint a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának 8. cikk 3. c) pontja, azaz meghatározza, hogy a „kényszer –vagy kötelező munka kifejezés”alatt milyen munkát vagy szolgálatot nem kell érteni. Az Egyezmény 4. cikk 3a) pontja szerint kényszermunkának nem tekinthető bármely olyan munka, amelyet olyan személytől követelnek meg, akit az Egyezmény 5. cikke szerint jogerős bírói ítélettel tartanak fogva, vagy akitől a munkát feltételes szabadon bocsátás alatt követelik meg. A két említett általános emberi jogi egyezmény, az EJEE és a PPJE tehát tulajdonképpen kiveszi a kényszermunka köréből a kötelező börtönmunkát.
Külön kiemelést érdemel az Emberi Jogok Európai Bíróságának irányadó döntése, amely szerint nem sérti az Egyezmény diszkrimináció tilalmára és a rabszolga-, illetve kényszermunka tilalmára vonatkozó rendelkezéseit, hogy a panaszos a börtönben végzett munkájával nem szerzett nyugdíjjogosultságot, és ezen időszak után nem kapott nyugdíjat.5
A panaszos Ernst Stummer osztrák állampolgár 1938-ban született, Bécsben él. Hosszú éveket töltött börtönben, ezen időszak alatt a konyhán, illetve a pékségben dolgozott. A börtönbüntetése alatt elvégzett munka után nem szerzett jogosultságot öregségi nyugdíjra. A panaszos korkedvezményes nyugdíj iránti kérelmét azzal utasította el a nyugdíjbiztosítási hatóság (Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter) 1999 márciusában, hogy nem rendelkezik 240 biztosított hónappal, ami a nyugdíjjogosultság feltétele. A panaszos keresetet nyújtott be a hatóság ellen, arra hivatkozással, hogy 28 évig dolgozott a börtönben, ezeket a hónapokat álláspontja szerint be kellene számítani a biztosított időszakba. 2001 áprilisában a bécsi munkaügyi bíróság elutasította a keresetet, 2001 októberében a fellebbviteli bíróság, 2002 februárjában a Legfelsőbb Bíróság is.
A Bíróság 2010-es döntésével elfogadta az osztrák kormány álláspontját, miszerint a fogvatartottak munkavégzésének elsődleges célja a rehabilitációt és a reszocializációt szolgálja, ezen kívül pedig a börtönben végzett munka után nem vonnak le járulékokat, ezáltal nincs hozzájárulás a nyugdíj-alaphoz sem, ami indokolná a későbbi nyugdíj-jogosultságot. A Bíróság hangsúlyozta, hogy 1960 és 1990 között, amíg a panaszos börtönben volt, nem létezett egységes álláspont a tagállamok között a foglalkoztatott rabok társadalombiztosításával kapcsolatban. Megjegyzendő az üggyel kapcsolatban, hogy amíg az 1987-es Európai Börtönszabályok nem tartalmaztak ajánlásokat e kérdésre vonatkozóan, a 2006-os szabályok már felhívták a figyelmet a fogvatartottak bevonására a társadalombiztosítás rendszerébe, de nem tértek ki az öregségi nyugdíj kérdésére. Az osztrák jogszabályok a trendekre reagálva 1994 óta lehetővé teszik a fogvatartottak számára az egészség- és balesetbiztosításhoz, a munkát végző fogvatartottak számára pedig a munkanélküli juttatások rendszeréhez való hozzáférést.
2.1.2 A börtönmunka „kényszer vagy kötelező munkának” történő minősítéséhez szükséges áttekinteni a kényszer-vagy kötelező munkáról szóló, a Nemzetközi Munkaügyi Konferencia 1930. évi 14. ülésszakán elfogadott 29. számú egyezményt (a továbbiakban: ILO Egyezmény) is. Az Országgyűlés ezen egyezményt a 2010. évi XLVIII. törvénnyel hirdette ki.
Az ILO Egyezmény szempontjából, a kényszer- vagy kötelező munka fogalma „minden olyan munka vagy szolgálat, amit valamilyen büntetés terhe alatt valakitől követeltek, és amire a munkára kötelezett személy nem szabad akaratából vállalkozott.”6 A kényszer vagy kötelező munka fogalma tehát eszerint három elemből tevődik össze: a munka vagy szolgálat, büntetés terhe és szabad akarat. 
Az Egyezmény rendelkezései alól kiveszi az olyan munkát vagy szolgálatot, amit bírói ítélet alapján követelnek valakitől, feltéve, hogy a munkát vagy a szolgálatot hatóságok felügyelete és ellenőrzése alatt kell végezni, és hogy a munkára kötelezett személyt nem bocsátják magánszemélyek, vállalatok vagy egyesületek rendelkezésére.7 Ez a kivétel az egyén viselkedése eredményeként kiszabott büntetés következménye. Az Egyezmény e rendelkezése alól kivett kötelező munka lehet kötelező börtönmunka vagy más büntetés kiszabását követően végezetett munka, mint például közösségi célú munkavégzésre vonatkozó büntetés.8
A kikényszerítés kötelező formája tömören került megfogalmazásra az ILO nyilatkozatban: „Néhány ritka esettől eltekintve, az elítélt kényszer alatt dolgozik. Nem tudja megválasztani a foglalkoztatását, mint ahogy a szabad munkavállaló teszi, és általában azt a munkát kell végeznie, amit kijelöltek számára. Az állam egyoldalúan határozza meg azokat a feltételeket, amelyek szerint az elítélt a munkát végzi, azaz az elítéltnek nincs szava a választásban és szabály szerint nincs jogorvoslati joga, ha törvénytelenség áldozatává válik.9
A börtönmunka kivétele az Egyezmény hatálya alól általában a társadalom érdeke szempontjából előnyös. Ez az érdek lehet közvetlen, illetve közvetett. Közvetlen az érdek akkor, amikor az elítéltet köztevékenység során alkalmazzák, mint börtönök, utak, közparkok építése és fenntartása, vagy egyéb közmunkák. A fogvatartottak foglalkoztatásából azonban közvetett társadalmi előnyök, valamint az elítéltek számára személyes előnyök is származnak.
Az ILO nyilatkozatban mindez a következőképpen szerepel: „Az elítélt munkateljesítménye fenntartásának legjobb módja, ha hasznos munkával foglalkoztatják. Az a gondolat, hogy a munka az elítélt számára minden körülmények között egy szerencsétlenség, azokból az időkből maradt meg, amikor a büntetés célja a bűnös teljes kiiktatása volt a társadalomból. Amíg nem értik meg, hogy a munka az elítélt hasznos elterelő tevékenysége, addig nem ismerik el a munkához való jogokat. Azonban e jog elismerése sürgető társadalmi szükségszerűség.”
Az elítélt személyek által végzett kötelező munka csak akkor jelent kivételt az Egyezmény hatálya alól, ha az Egyezményben meghatározott feltételeknek együttesen megfelel. Az Egyezmény által támasztott kritériumok a következők:
a)	bíróság által hozott ítélet. 
Az Egyezmény megállapítja, hogy csak „bírói ítélet alapján” követelhető munka. Ebből következik az, hogy a közigazgatási vagy más, nem bírósági testület vagy hatóság által kiszabott kötelező munka nem egyeztethető össze az Egyezménnyel.
b)	hatóságok felügyelete vagy ellenőrzése 
Az Egyezmény feltételei mellett, az elítélttől kikényszerített kötelező munka vagy szolgálat ki van zárva az Egyezmény hatálya alól, ha azt egy hatóság felügyelete és ellenőrzése alatt végzik. E követelménynek az az oka, hogy megakadályozzák, hogy a hatóságokon kívül más szervek is meghatározhassák az elítéltek munkavégzésének feltételeit. Ugyanis a hatóság felügyelete azért szükséges, hogy a munkavégzésre meghatározott „biztonságos”feltételek meghatározott korlátok között maradjanak akkor is, amikor az érintett személyek nem élvezik a szabad munkavállalók jogait.
c) a munkára kötelezett elítélt magánszemélyek, vállalatok vagy egyesületek rendelkezésére bocsátásának tilalma
Az Egyezmény továbbá arról rendelkezik, hogy az elítélttől megkövetelt kötelező munka vagy szolgáltatás csak akkor van kizárva az Egyezmény hatályából, ha az érintetett nem bocsátják „magánszemélyek, vállalatok vagy egyesületek rendelkezésére”.
A Bizottság megállapította, hogy az előbb említett két feltétel  – a munkára kötelezett elítélt magánszemélyek, vállalatok vagy egyesületek rendelkezésre bocsátásának tilalma és a hatóságok felügyeletének vagy ellenőrzésének szükségessége – konjunktív, azaz együttesen kell fennállnia ahhoz, hogy kizárják az Egyezmény hatálya alól a kötelező börtönmunkát.
Az Egyezmény 2. cikk (2) bekezdés c) pontjának a megszövegezéséből egyértelműnek látszik, hogy a két feltétel együtt alkalmazandó: az a tény, hogy az elítélt mindig egy hatóság felügyelete és ellenőrzése alatt van, nem menti fel a kormányt az alól, hogy a második feltételnek eleget tegyen, azaz, hogy az elítéltet ne bocsássák, magánszemélyek vállalatok vagy egyesületek rendelkezésére. Ha a két feltétel bármelyikét nem veszik figyelembe, az eset nem zárható ki az Egyezmény hatálya alól és az elítélttől e feltételek alapján megkövetelt kötelező munka tilos az Egyezmény 1. cikkének 1. bekezdése alapján. 
A Bizottság rámutatott e tárgyban végzett korábbi vizsgálataiban, hogy az egyes országokban az elítéltek különösen szabadulásukat megelőzően önkéntesen elfogadhatnak munkát magánszemélyeknél, vállalatoknál vagy egyesületeknél, feltéve, hogy vannak garanciák az általános munkabér és társadalombiztosítás megfizetésére. A Bizottság úgy véli, hogy ez a foglalkoztatás, akkor nem esik az Egyezmény hatálya alá, ha vannak megfelelő garanciák arra, hogy az érintett személyek magukat önkéntesen ajánlják fel a munkára anélkül, hogy nyomást gyakorolnának rájuk, vagy büntetéssel fenyegetnék. Azonban felmerül a kérdés, hogy az elítéltek fogva tartásuk ellenére olyan helyzetben vannak-e, hogy igazi önkéntes munkára önmaguk jelentkezzenek büntetéssel való fenyegetés nélkül– beleértve egy jog vagy privilégium (előny) elvesztésével való fenyegetést –, amennyiben igen, akkor az elítéltek magánfoglalkoztatása összhangban lesz az Egyezménnyel.
Megállapítható, hogy az Egyezménnyel való összhang érdekében az elítéltek magánfoglalkoztatásának az érintett szabályos belegyezésén kell alapulnia. A Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy munkaszerződés hiányában – tekintettel arra, hogy az elítélt egyoldalúan meghatározott feltételek mellett vállalhat munkát– nehéz, illetve lehetetlen a szabad munkajogi kapcsolat feltételeinek pontos megismétlése a börtönökben. Ezért a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a szabad munkajogi kapcsolatokhoz való közelítés megfelelő indikátora a munka önkéntessége, azaz hogy az elítélt magánfelek számára végzett munkája önkéntes-e.
A rendelkezésre álló információk alapján a legtöbb országban az elítéltek munkájának számos rendszere összhangban van az Egyezmény fent említett rendelkezéseivel, és az elítélteket vagy egyáltalán nem bocsátják magánszemélyek, vállalatok vagy egyesületek rendelkezésére vagy ez csak önkéntes hozzájárulásukkal és olyan feltételekkel lehetséges, amelyek azonosak a szabad munkavállalóknak felajánlott feltételekkel. Az 1979-es előző Általános Vizsgálat óta a Bizottságnak volt alkalma megfigyelni bizonyos rendelkezések visszavonását, melyek alapján az elítélteket magánszemélyek vagy vállalkozások rendelkezésére bocsátották. Néhány kormány jelezte, hogy a gyakorlatban az elítélteket nem bocsájtják magánszemélyek vagy vállalkozások rendelkezésére, vagy intézkedéseket tettek vagy kívánnak tenni, hogy a jogszabályokat megváltoztassák. Egyre több országban az elítéltek magánvállalkozásoknak dolgoznak mind a börtön falain belül és kívül önkéntesen adott beleegyezésük alapján, szabad munkavállalókhoz hasonló feltételek mellett. Egyes országok módosították a belső jogukat: amennyiben az elítélt szabályos beleegyezését adja vagy javítják a helyzetüket tekintettel a munkabérre, a munkafeltételekre és a társadalombiztosításra. Sok más esetben a Bizottság kérte az érintett kormányoktól, hogy tájékoztassák a megtett vagy tervezett intézkedésekről, amelyek biztosítják, hogy az elítéltet csak akkor bocsájtják magánvállalkozások rendelkezésére, ha beleegyeznek abba, és feltéve, ha a fent említett biztosítékok érvényesülnek.10
2.2. A börtönmunkára vonatkozó nemzetközi dokumentumok és ajánlások
2.2.1 A letartóztatott személyekkel való emberséges bánásmód minimum irányelveiről szóló ENSZ ajánlás pozitív megfogalmazását adja a kötelező börtönmunkának.
Az ENSZ Minimum-Irányelvek 71.2. pont szerint minden jogerős ítélettel elítélt munkára kötelezhető, amennyiben a börtönorvos fizikai és mentális állapota alapján arra alkalmasnak találja. Azonban a Minimum-Irányelvek a 71.1. pontban azt a megszorítást teszi, hogy a börtönmunka nem okozhat szenvedést, nem szabad sújtó jellegűnek lennie.
A 71. pontban a Minimum-Irányelvek megfogalmazzák továbbá, hogy gondoskodni kell a fogvatartottak számára elegendő hasznos munkáról a teljes munkanapra való aktív foglalkoztatás biztosítása érdekében. Lehetőleg olyan munkát kell biztosítani, amely megtartja vagy erősíti a fogvatartottnak azt a képességét, hogy szabadulását követően becsületes megélhetést keressen magának. Hasznos mesterségekben való szakképzést kell nyújtania azoknak az elítélteknek, akik annak hasznát látják, főképp fiataloknak. Az ésszerű munkairányításnak, valamint az intézet vezetésének és fegyelmének követelményei által szabott korlátokon belül az elítéltek számára lehetővé kell tenni, hogy maguk válasszák meg, milyen típusú foglalkoztatásban kívánnak részt venni.11
A Minimum-Irányelvek 72. pontja szerint az intézeten belüli munkának, szervezésének és módszerének olyannak kell lennie, hogy az minél közelebb legyen az intézeten kívüli viszonyokhoz. A fogvatartottak érdekeit és szakképzését azonban nem szabad alárendelni az intézmény által végzett ipari tevékenységből származó üzleti nyereség céljainak.12 „Itt nyilvánvalóan egymással versengő érdekek állnak egymással szemben. A börtönmunkáltatás és a gazdálkodás átszervezése során különös figyelemmel kell lenni az elítéltek érdekeinek, és a büntetés egyéb irányú reszocializációs céljainak megfelelő jogi és szervezeti garanciákkal való körülbástyázásra. Már csak azért is, mert a gazdasági, anyagi célok eléréséhez szükségszerűen elég komoly érdekeltség fűzi a személyzetet és a börtönigazgatást, míg a másik kettő könnyen megmarad képviselet nélküli igénynek, vagy jogalkotói óhajnak. Talán megfelelő szervezeti garanciát nyújthat a gazdálkodás igazgatásának és az intézet vezetésének szétválasztása, ugyanakkor kétségessé válhat, hogy a munkáltatás során hogyan érvényesülhetnek a reszocializációt szolgáló szempontok.13
A 73. pont azt rögzíti, hogy célszerűbb, ha az intézeten belüli ipari vállalkozás irányítását a börtönigazgatás látja el, és nem magánvállalkozások keretében működtetik. „E szabály célja, hogy a fogva tartottak munkaerejét semmilyen tekintetben se zsákmányolhassák ki a külső vállalatok, akár szerződéses alapon, akár hivatalos engedéllyel végzik a foglalkoztatást.”14 E pont rendelkezik továbbá arról, hogy amennyiben a fogvatartottak foglalkoztatására nem a börtönben kerül sor, akkor állandó jelleggel biztosítani kell az intézmény személyzetének felügyeletét. A felügyeletet ellátó személyzetnek hasonló munkáért járó normál bért kell kapnia, tekintettel a fogvatartottak hatékonyságra, kivéve azt az esetet, ha a munkavégzésre más intézményben kerül sor.
A 74. pontnak célja, hogy a fogvatartottak munkakörülményeit illetően normális biztosítékot nyújtson az egészségvédelem és a balesetek terén. E pont kimondja, hogy az intézményekben a szabad munkavállalókra vonatkozóan lefektetett biztonsági és egészségügyi előírásokat kell alkalmazni. Gondoskodni kell valamint arról, hogy a fogvatartottakat munkabaleset, vagy munkával összefüggő megbetegedés esetén megfelelő kártalanítás illesse meg, nem rosszabb feltételekkel, mint amit törvény a szabad munkavállalóknak biztosít. 
A fogvatartottak helyzetének védelmét, kizsákmányolásuk megakadályozását célozza a 75. pont. A fogvatartottak maximális napi és heti munkaidejét törvénynek vagy adminisztratív szabályozásnak kell rögzítenie, figyelembe véve a szabad munkavállalókra irányadó helyi törvényeket vagy szokásokat. Biztosítani kell heti egy pihenőnapot és megfelelő időt az oktatásra és egyéb olyan tevékenységekre, amikre az elítéltek rehabilitációs kezelésének részeként szükség van.
A 76. pont elismeri a megfelelő és igazságos bérezési rendszer fontosságát, rögzíti, hogy biztosítani kell a fogvatartottak munkavégzése méltányos díjazásának rendszerét. E díjazási rendszeren belül a fogvatartottak számára engedélyezni kell, hogy legalább a keresetük egy részét személyes szükségleteikre fordíthassák, és egy részét elküldhessék a családjuknak. A rendszeren belül biztosítani kell, hogy a kereset egy részét az igazgatóság letétbe helyezze és így tartalékot képezzenek akkorra, amikor az elítél szabadul. 
2.2.2 Az 1987-ben elfogadott Európai Börtönszabályok átdolgozása, aktualizálása szükségessé vált annak érdekében, hogy megfeleljen a gyakorlatban is bekövetkezett fejlődésnek. Az Európában lezajlott folyamatok, változások arra késztették a Bűnözési Problémák Európai Bizottságát, hogy megbízza a Börtönügyi Együttműködési Tanácsot a szabályzat és a jelenlegi gyakorlat összehangolásával. Ennek következményeként 2006-ban megújultak az Európai Börtönszabályok, amely már számos olyan kérdéssel foglalkozik, amire az 1987-es szabályok nem térnek, illetve nem tértek ki ilyen részletességgel. A szabályzat külön részben taglalja az elítéltekre vonatkozó szabályokon túlmenő külön normákat, amelyek a munkáltatás kérdéskörére is kiterjed. 
Az új Európai Börtönszabályok 26. szabálya a munkáról, a 105. szabálya az elítéltek munkáltatására vonatkozóan ad megfelelő útmutatást a tagállamok számára. Az Európai Börtönszabályzat szerint a börtönben folyó munkát a büntetés végrehajtási rezsim pozitív elemének kell tekinteni és a munka büntetésként sohasem róható fel. „A fogvatartottak munkavégzése minden esetben függ testi és mentális egészségi állapotuktól, így mindaddig, amíg az egészségi feltételek megengedik, a munkavégzés a nyugdíjkorhatárt el nem érő elítéltektől megkövetelhető.”15 A dokumentum külön kiemeli, hogy fel kell ajánlani a szakképzés lehetőségét azok számára, akik ezzel élni kívánnak, különösen a fiatalkorúaknak. A normalizáció alapelvét követve tartalmaz a dokumentum számos olyan rendelkezést, amely a szabad élet munkáltatási normáihoz való közeledést szorgalmazza. Az ajánlásnak egyik ilyen rendelkezése előírja, hogy a munkát végző fogvatartottakat lehetőség szerint be kell léptetni a társadalombiztosítás nemzeti rendszerébe.

3. A börtönökben történő foglalkoztatás Európai Unió tagállamaiban
3.1 Az Európa Tanács 22 tagállama biztosít hozzáférést a fogvatartottak számára a nyugdíjrendszerhez: Albánia, Andorra, Azerbajdzsán, Horvátország, Ciprus, Csehország, Finnország, Franciaország, Írország, Olaszország, Lettország, Litvánia, Norvégia, Portugália, Oroszország, Szlovákia, Szlovénia, Svájc, Macedónia, Törökország, Ukrajna és az Egyesült Királyság. 12 tagországban nem szereznek jogosultságot a dolgozó fogvatartottak az öregségi nyugdíjhoz: Belgium, Bosznia Hercegovina, Bulgária, Észtország, Grúzia Görögország, Magyarország, Málta, Montenegró, Hollandia, Románia, Szerbia. A harmadik csoport esetében a jogosultság megszerzése az elvégzett munka természetétől függ, attól hogy a munkát külső munkáltató számára végezték/ kaptak-e érte díjazást. Ezen országok: Németország, Luxemburg, Lengyelország, Spanyolország Svédország.
3.2 Az aktuális uniós gyakorlat áttekintése érdekében megkeresést intéztem az egyes európai ombudsmanokhoz, a hatályos nemzetközi gyakorlattal való összehasonlítás, illetve a már alkalmazott jó gyakorlatok megismerése érdekében. A kiküldött megkeresésekben az alábbi kérdésekre vártam választ: 
1)	Terheli-e a fogvatartottat munkavégzési kötelezettség, köteles-e a börtönben dolgozni?
2)	A fogvatartottak foglalkoztatása milyen módon történik, milyenek a munkáltatás formái például magában a büntetés-végrehajtási intézetben vagy gazdálkodó szervezetben foglalkoztatják őket?
3)	A fogvatartottak foglalkoztatására az adott országban hatályos munkajogi szabályok  – ugyanazok, mint a szabad munkavállalókra– vonatkoznak, vagy sajátos jogi norma?
4)	A fogvatartottak foglalkoztatásukért milyen munkabérbe részesülnek, milyen a javadalmazásuk? A szabad munkavállalókhoz hasonló a munkabérezésük vagy sajátos?
5)	A fogvatartottak a foglalkoztatásukkal a biztosítási jogviszony részesei-e, azaz a foglalkoztatásukkal szereznek-e szolgálati időt, azon időtartam alatt, amíg a büntetés-végrehajtási intézet keretében dolgozna?
6)	Milyenek a fogvatartottak munkaideje, pihenőideje, pótlékai, munkabére?
7)	Melyek a fogvatartottak munkavégzési jogai és kötelezettségei?
8)	Milyen a fogvatartottak oktatása-szakképzése, hogyan valósul meg?

3.2.1 Szlovénia
A börtönbüntetésre ítélt elítéltek számára a büntetés-végrehajtásról szóló törvény rendelkezései értelmében, amennyiben képesek és szeretnének dolgozni, biztosítani kell a börtön kapacitásaival összhangban a munkavégzés lehetőségét. Azoknak a raboknak a számára, akik nem képesek a rendszeres munkavégzésre, a börtön lehetőségeihez képest foglalkozásterápiás lehetőséget kell biztosítani.
A büntetőeljárásról szóló törvény kimondja, hogy az előzetes letartóztatásban lévő fogvatartottaknak is dolgozniuk kell a cellájuk rendje és tisztasága érdekében, és egyéb a fogvatartottak mentális és fizikai állapotának megfelelő munkát is biztosítani kell, azzal a feltétellel, hogy ennek nincs kihatása a büntetőeljárásra. Ez utóbbiról a vizsgálóbíró, vagy a tanács elnöke dönt egyetértésben a börtön vezetésével. A fenti rendelkezések alapján a munkavégzés nem kötelező, de amennyiben a fogvatartott dolgozni szeretne, és egészségügyileg alkalmas fel kell ajánlani számára a munka lehetőségét.
A bv. törvény meghatározza, hogy a fogvatartott számára teljes munkaidőben biztosítani kell az általános munkaügyi szabályok szerinti jogokat, és a fogvatartottaknak a munka megkezdése előtt át kell esniük orvosi vizsgálaton. Az orvosi vizsgálat elhagyható, ha a fogvatartott már a börtönbüntetés megkezdése előtt dolgozik, és ha nem több mint hat hónap telt el a munkaviszony megszűnés óta. Munka közben, a fogvatartottnak joga van időszakos orvosi vizsgálatokhoz, amelyek megállapítására, hogy a sérülés vagy egészségügyi kockázattal jár munkavégzés orvosi és pszicho-fizikai feltételeinek megfelel-e. Az oktatásban résztvevő rabok jogosultak munkaidő-kedvezményre, és részmunkaidőben is dolgozhatnak.  A fogvatartottak munkájukért fizetésre és éves, teljes munkaidős foglalkoztatás esetén havi 2 nap szabadságra és betegszabadságra is jogosultak.
A bv. törvény alapján munkavégzésre a börtön gazdasági tevékenységeinek keretein belül, és munkaszerződés alapján te a börtönön kívül is van lehetőség. Amennyiben jogszabály másként nem rendelkezik, a fogvatartottak számára az általános munkaügyi szabályok szerint kell a munkafeltételeket biztosítani. A munkaidő 8 óra és az egészségbiztosítási jogviszony is az általános szabályok szerint fennáll. Általánosságban a fogvatartottak oktatása, képzése, foglalkoztatása kiemelt prioritásként kezelt.

3.2.2 Csehország
A fogvatartottak kötelesek dolgozni, azonban a munkalehetőségek korlátozottak, ami jelentős problémát jelent. A munkaidőre, munkakörülményekre, túlórára vonatkozó szabályozás az általánossal megegyező, a javadalmazást kormányrendelet szabályozza. Munkavégzésre mind a börtönön belül, mind pedig alkalmazottként van jogszabályi lehetőség. A foglalkoztatásra vonatkozó generálszabályokat a Munka Törvénykönyve határozza meg, a bv. törvény speciális rendelkezéseket tartalmaz. A munkaidő a z általánossal megegyezően 8 óra, míg a minimálisan és maximálisan adható bért is kormányrendelet szabályozza. Az oktatási, képzési lehetőségek börtönönként eltérőek.

3.2.3 Spanyolország
A fogvatartottak jogát a munkavégzéshez a spanyol alkotmány 25. cikke garantálja, ezzel a lehetőséggel fogvatartottak többsége él is. A munka semmilyen körülmények között nem minősülhet egyfajta ítéletnek, hiszen a kényszermunka tilos, egyúttal a fogvatartott köteles saját celláját takarítani. A fogvatartottak intézeten belüli produktív munkavégzésének szabályait, a jogokat és kötelezettségeket királyi rendelet állapítja meg. Munkavégzésre lehetőség mind az intézmény számára, mind magánvállalatok számára lehetséges, amelyek a fegyintézeten belül tartanak fenn üzemeket.  A börtön-igazgatáson belül külön szervezeti egység felel a munkavégzésért és a kedvezményekért, többek között a munkaszerződések adminisztrációjáért. A munkavégzés szabályait a már említett rendelet állapítja meg, a munka törvénykönyve kiegészítő szabályként alkalmazható. a bérezés a nemzeti minimumbérhez igazodik, de függ attól, hogy a foglalkoztatás teljes-, vagy részmunkaidőben zajlik. A munkaidő az általános szabályokkal megegyező, a napközbeni pihenőidő vonatkozásában is. A rendelet biztosítja a fogvatartottak jogát a képzéshez és oktatáshoz, amelyre a munkaügyi központok közreműködésével minden intézetben van lehetőség.

3.2.4 Görögország
A görög alkotmány tiltja a kényszermunkát, ennek tükrében nem kötelező a munkavégzés a büntetés-végrehajtási intézetekben. A dolgozó fogvatartottakat a többiekkel azonos jogok és kötelezettségek illetik. A jogi szabályozás nem tiltja az intézeten kívüli munkavégzést, a gyakorlatban azonban erre a börtönökön belül van lehetőség. A fogvatartottak munkavégzésének szabályaira a BV törvény irányadó, a munka törvénykönyve nem. A dolgozó rabok büntetése mérsékelhető, bér vagy egyéb juttatások a munkavégzésért nem járnak, szakképzés a börtönben nincs.

3.2.5 Dánia
A fogvatartottak munkavégzése biztosított, de nem kötelező jelleggel a fogvatartottaknak joguk van a munkához, oktatáshoz, képzéshez, foglalkoztatáshoz a börtönben. A foglalkoztatás minden esetben a fogvatartott valamennyi körülményének a figyelembevételével történik. A munkavégzésért a fogvatartottat jövedelem illeti meg, ami jár azoknak is, akik számára nem lehetséges munkát felajánlani, vagy betegség miatt hiányoznak a munkából. Előbbi szabályokat az igazságügyi miniszter állapítja meg rendeletében. A fogvatartottakat főszabályként a börtönben foglalkoztatják, a szabaduló szakaszban lévő elítélteknek joguk van elhagyni a börtönt munkavégzés céljából. A foglalkoztatás formája lehet munkavégzés, oktatás, szakképzés, heti beosztás szerint kombináltan is, amennyiben a fogvatartott semmilyen aktivitásban nem kíván részt venni a napját a cellájában kell töltenie. A munkavégzés szabályait, munkaidőt stb. az általános munkajogi normák szerint állapítják meg, a jövedelem alacsonyabb, mint a minimumbér és adómentes.

3.2.6 Szlovákia
A foglalkoztatott fogvatartott és az intézet között nincs munkajogi jogviszony, az általános munkajogi szabályok részben alkalmazhatók. A fogvatartott köteles dolgozni kivéve, ha nyugdíjas, rokkantnyugdíjas, előrehozott öregségi nyugdíjas, vagy nappali rendszerű oktatásban vesz részt. A börtön-vállalatokban a foglalkoztatott elítéltek a saját és a büntetés-végrehajtásban dolgozók szükségleteire szolgáló termékeket állítanak elő, amennyiben külsős foglalkoztatásra kerül sor, akkor sem létesül munkajogi jogviszony. A fogvatartottak munkavégzésére az általános munkajogi szabályoktól eltérő, a büntetés-végrehajtási törvényben és más jogszabályokban meghatározott rendelkezések irányadók. A fogvatartottak díjazást és nem munkabért kapnak, a munkaidőre az általánossal megegyező szabályozás vonatkozik, az oktatás különböző formái (általános, középiskola, analfabétáknak írás-olvasás oktatása) a börtönökben biztosítottak, egyéni képzésre is van lehetőség.

3.2.7 Bulgária
A bv. törvény biztosítja a fogvatartottak jogát a munkavégzéshez, a fogvatartottaknak joguk van az egészséges és biztonságos munkakörnyezethez, munkájukat kötelesek az előírások és utasítások szerint végezni. A fogvatartottak mind az intézményen belül, mind önálló vállalkozásoknál foglalkoztathatóak, a munkavégzés szabályait elsősorban a bv. jogszabályok határozzák meg. A munkaidő szabályozása a általános rendelkezésekhez igazodik. Az intézményeken belül elérhető oktatáshoz, képzéshez minden fogvatartott számára egyenlő hozzáférést kell biztosítani.

3.2.8 Luxemburg
Általánosságban elmondható, hogy valamennyi fogvatartottól elvárt a munkavégzés, vagy a tréningeken való részvétel, ez alól kivételt csak a fizikai vagy mentális alkalmatlanság jelent. A kényszermunka tilos, a munkáért a fogvatartottak díjazásban részesülnek. A foglalkoztatott fogvatartottak jogai és kötelezettségei megegyeznek a szabad munkavállalók jogaival és kötelezettségeivel, azonban nincs munkaszerződés, ezért az általános munkajogi szabályok nem vonatkoznak rájuk. A foglalkoztatásra mind a bv intézeten belül, mind önálló cégeknél sor kerülhet. Csak a fél-szabad státuszban lévő speciális intézetekben fogvatartottak létesíthetnek munkaszerződést normál külső cégekkel. A munkáért járó jövedelem a minimálbér fele, a munkaidő 20, kivételesen 30 óra egy héten. Az oktatás, szakképzés az intézetekben biztosított professzionális oktatók bevonásával.

3.2.9 Franciaország
Amennyiben lehetséges a fogvatartottak dolgoznak, a foglalkoztatásban részt vevő elítélteket mentális és fizikai állapotuk alapján választják ki. A foglalkoztatás az intézményen belüli szolgálatot, a belső szükségletekre szolgáló termékek előállítását és külsős vállalkozások számára végzett munkát is jelenthet. A fogvatartottakat nem védik a munkajogi szabályok, a bv. törvény szabályozza a munkavégzésük kereteit. A javadalmazás a munka jellegétől függően a minimálbér 20-45 százalékáig terjedhet, a munkaidő heti 28-37 óra lehet. A szakképzésben való részvétel korlátozott jelleggel biztosított.

3.2.10 Ausztria
Az osztrák gyakorlat szerint minden munkaképes elítélt munkára kötelezett, a kijelölt elítélteknek az előírt munkát el kell végezniük, a munka szabad megválasztására a fogvatartottak nem jogosultak. A foglalkoztatás mind az intézményen belül, a börtön vállalkozásaiban, mind magánvállalkozások számára, mind pedig külsős, felügyelet nélküli keretek között lehetséges. A kielégítő munkateljesítményt nyújtó rabok munkájukért díjazást kell, hogy kapjanak, annak nagyságát a ledolgozott munkaórákkal arányosan a bv. törvény határozza meg. A büntetés-végrehajtásban foglalkoztatottak javadalmazása nem igazodik a szabad életben foglalkoztatottak átlagbérezéséhez, vagy a minimálbérhez.

3.2.11 Németország
A német büntető törvények szerint a foglakoztatás célja elsősorban, hogy az elítélt megőrizze a kereső tevékenységre irányuló képességét a szabadulását követő időre. A bv. intézménynek a jogszabály szerint gazdaságilag jövedelmező munkakörben kell foglalkoztatnia az elítélteket, képességeik, jártasságuk és érdeklődésük figyelembevételével. Az elítéltek számára a továbbtanulás, szakképzés lehetősége biztosított. A foglalkoztatott elítéltek a biztosított dolgozók átlagkeresetének 5 százalékát kapják jövedelmeként, a munkadíj egy részét szükségleteikre fordíthatják, egy részéből pedig az intézet a szabadulásig megtakarítást képez. A foglalkoztatottak számára lehetséges az intézeten kívüli munkavégzés, a szakképzés, vagy átképzés lehetősége. A munkavégzés nagyrész ún. vállalkozói üzemekben zajlik, a helyszínt és felügyeletet a bv. intézet biztosítja, míg a vállalkozó a betanítást, a gépeket, eszközöket, alapanyagot. Ez esetben nincs munkajogi jogviszony a vállalkozó és a fogvatartottak között, a munkaidőt, teljesítményt, bért a bv. intézet számolja el.

3.2.12 Hollandia
A hangsúly az elítéltek társadalomban történő foglakoztatására helyeződik, a munkavégzés kötelező, de az elítélt igényeit figyelembe veszik, korlátozottan érvényesül a szabad munkavállalás joga. A munkaidő az általános szabályokhoz igazodik, de a 4 órás munkaidő is lehetséges, amennyiben a napi egyéb foglalkozások ezt indokolják. A foglalkozások körébe tartozik a sportolás, látogatók fogadása, de a hivatalos pártfogóval, ügyvéddel való találkozás is. Amennyiben az elítélt visszautasítja a foglalkoztatást, egész napját a cellában kell töltenie és az igénybe vehető szolgáltatások is korlátozottak. Az intézményen belüli munkáltatásban a bérezés az átlagbér 40%-a, a külsős munkahelyen foglalkoztatottak normál munkabért kapnak. Fenti szabályozás a zárt intézményekre vonatkozik, mivel Hollandiában az intézetek lehetőleg félig szabad formában működnek, ahonnan a fogvatartottak szabad munkavállalóként járhatnak dolgozni.

3.2.13 Nagy-Britannia
Jellemzően nincs egységes foglakoztatási rendszer az elítéltek számára, a munkavégzés jellege az intézmény jellegétől (nyitott, zárt) is függ. A foglalkoztatás két fő formája a börtönvállalatok keretében, vagy vállalkozásokkal kötött szerződések alapján a börtön területén belül végzett munka. A vállalkozások szakmai továbbképzéseket, tréningeket tartanak, a munkavégzésre való felkészítés érdekében, tradicionális tevékenységek esetén is legalább 6 hetes betanítási idő után léphet a fogvatartott munkába. Az elítéltek a szabadulást előkészítendő vállalhatnak külső munkát, bérük ez esetben megegyezik a szabad munkavállalókkal, azonban a fizetést a börtönnek utalják, amely a tartási költségek levonását követően tartalékot képez a szabadulás esetére. A börtönvállalatok leginkább a saját szükségletek ellátására szolgáló termékeket állítanak elő. Mivel az ipari jellegű foglalkoztatás nem minden elítélt számára elérhető, jelentős szerepe van a tréningeknek, képzéseknek, egyéb foglalkozásoknak.

4. A fogvatartottak foglalkoztatásának hazai szabályozása
A vizsgálatom során áttekintettem a hatályos joganyagot a vizsgálattal érintett kérdések tisztázása érdekében, illetve kérdőíves felmérést végeztettem a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet, Bács-Kiskun Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet és Szeged Fegyház és Börtön munkát végző fogvatartottaival, valamint áttekintettem a kiemelt büntetés-végrehajtási intézetek munkáltatási szabályzatait.

4.1 A büntetés-végrehajtás országos parancsnoka az IM rendelet értelmében az elítéltek, az előzetesen letartóztatottak és az elzárást töltő személyek munkadíjáról, a terápiás foglalkoztatás pénzbeli térítéséről és a tartási költséghez való hozzájárulásról a 1-1/54/2011. (XII.23.) OP számú intézkedést adta ki. 
Ezen intézkedés értelmében a bv. intézeteknél költségvetési munkáltatás keretében, teljes munkaidőben foglalkoztatott fogvatartottak 2012. évi alapmunkadíja: 26 000 Ft/fő/ hó; a terápiás foglalkoztatás keretében foglalkoztatott fogvatartottak és kényszergyógykezeltek pénzbeli térítésének alsó határa 2012. évben: 8667 Ft/fő/hó.  A munkáltatás során a tartási költségekhez való hozzájárulás napi összege 2012. évben: 300 Ft/fő/nap. 
Az elítélt munkába állításáról befogadási bizottság dönt. A befogadási és foglalkoztatási bizottság ülése előtt a bv. kft ügyvezető igazgatója által megbízott személy, az intézet gazdasági vezetője vagy az általa megbízott személy írásban átadja a befogadási és foglalkozási bizottság vezetőjének a munkaerő igénylését. Az igénylés tartalmazza, hogy a munkáltató mely munkahelyre és munkakörbe kéri a munkaerő biztosítását. 
A befogadási és foglalkoztatási bizottság megismeri a tagok véleményét, meghallgatja a fogvatartottat és dönt a munkahely és a munkakör kijelöléséről, az oktatásban és a képzésben való részvételről, és a Bv. tvr.-ben meghatározott szempontok szerinti csoportba sorolásról.  A munkakör kijelölésére vonatkozó döntés csak akkor végleges, ha a munkaköri orvosi vizsgálat eredménye alapján a fogvatartott a munkakört betöltheti.
Ha a fogvatartott a befogadási és foglalkozási bizottság döntésével nem ért egyet, akkor a biztonsági csoportba sorolására vonatkozó döntés indokairól tájékoztatást kérhet, és a parancsnoknak az IM rendelet 44. § (2) bekezdésének rendelkezése szerint kell eljárnia, az oktatásban, képzésben való részvételről hozott döntés ellen panasszal fordulhat a parancsnokhoz. Amennyiben a fogvatartott az elsőfokú munkaköri orvosi alkalmassági véleménnyel nem ért egyet, kérelmi alapon indokai megjelölésével kérheti a munkaköri orvosi alkalmasság másodfokon történő megállapítását. 
A fogvatartott írásban – indokolással– kérheti másik munkahelyre vagy munkakörbe az áthelyezését. A befogadási és foglalkoztatási bizottsághoz a fogvatartott nevelője továbbítja a kérelmet. A kérelmet a benyújtástól számított 14 napon belül a bizottságnak meg kell vizsgálnia és döntenie kell.16

4.2 Az egyes büntetés-végrehajtási intézetek gyakorlati tapasztalatai
4.2.1 Elsőként a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet munkáltatási szabályzatát vizsgáltam, majd ahhoz képest ismertetem a másik két intézet szabályait. A fogvatartottak válaszaira az egyes intézeteknél utalok.
A Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet szabályzata az általános részben kimondja, hogy a fogvatartottat munkával az intézet foglalkoztatja, nem minősül viszont munkának a fogvatartott az intézet tisztán tartásában és ellátásában való díjazás nélküli kötelező részvétele. A munkaerő elosztásánál biztosítani kell, hogy a fogvatartott elsősorban a szakképzettségének megfelelő munkakörben dogozzon, ezen belül elsődleges azonban a bv. intézet folyamatos működéséhez szükséges munkaerő biztosítása. A befogadási és foglakoztatási bizottság munkahely és munkakör betöltéséről való döntése csak akkor végleges, ha a munkaköri orvosi alkalmassági vizsgálat eredménye szerint a fogvatartott betöltheti az adott munkakört. 
Az évi fizetett szabadságot legkésőbb a munkában töltött kétszázötvennegyedik munkanapot követő három hónapon belül kell kiadni. A fizetett szabadság kiadásának időpontját – a munkáltatóval történt előzetes egyeztetés alapján – az intézet határozza meg. A szabadság az elítélt kérelmére, vagy egyéb indokolt esetben, több részletben, a ledolgozott munkanapok arányában is kiadható. Az egyévi munkavégzés időtartamát a munkában töltött napok alapján kell megállapítani, egyévi munkavégzésnek kétszázötvennégy munkában töltött nap számít. Az ez után járó fizetett szabadság mértéke 20 munkanap, illetve kevesebb ledolgozott munkanap esetén annak időarányos része. A fizetett szabadság idejére járó díjazás mértéke az előző havi ledolgozott egy munkanapra járó munkadíj és a szabadságos napok szorzatának összege.
A túlmunkáért a fogvatartottat a munkadíján felül 50%-os pótlék is megilleti.
A speciális rész szerint az intézetben a fogvatartottak költségvetési munkahelyeken dolgoznak, többek között a háziműhelyben mint vízvezeték szerelő, villanyszerelő, festő, kőműves, asztalos, a rabkonyhán, szakácsként, hentesként, a büntetés-végrehajtási osztályon fodrász, felszerelési raktáros stb. A munkáltató elkészíti a munkakörökre vonatkozó munkaköri leírásokat és biztosítja, hogy a fogvatartottak megismerjék a tartalmukat. Minden hónap elseje és ötödike között munkavédelmi oktatást kell tartani. 
A munkarend és a munkaidő az egyes munkahelyek szerint van meghatározva. A rabkonyhán foglalkoztatottak 2 műszakban dolgoznak, a délelőttösök 05.30 és 13.30 között, a délutánosok 10.30 és 18.30 között. A varrodában egy műszakban dogoznak, hétfőtől csütörtökig 7 és 16 óra között, pénteken 7 és 13 óra között. A könyvtáros hétfőtől péntekig, 8 és 16 óra között dolgozik.
A napi munka befejezése, és a másnapi munkakezdés előtt legalább 11 óra pihenőidőt kell biztosítani. A fogvatartottakat hetente két pihenőnap illeti meg, ami havonta összevontan is kiadható, de egy pihenőnap kiadása ekkor is kötelező. 
A teljes munkaidő mértéke napi nyolc, heti negyven óra.
A dolgozó fogvatartottak besorolási munkadíját meghatározó parancsnoki intézkedést minden évben kiadják. A konkrét munkadíj megállapítása a gazdasági vezető feladata a végzett munka mennyisége, minősége figyelembe vételével, amit a munkáltató javaslata alapján hagy jóvá. Ha az elítéltet a munkáltató a működési körében felmerült okból nem tudja munkával foglakoztatni – ide nem értve a büntetés-végrehajtási okokat – a kiesett munkaidőre az alapmunkadíj 50 százaléka jár. Csoportvezetői pótlékban részesül a mosó csoportvezető, illetve a szakvezető szakács. A pótlék mértéke a besorolási munkadíj 10 százaléka. Délutános pótlékban részesül a rabkonyhán délutáni műszakban foglalkoztatott, ebben az esetben a pótlék mértéke a besorolási munkadíj 15 százaléka.
A fogvatartottak munkáltatásra vonatkozó létszámadatairól, munkadíjáról a munkáltató adatszolgáltatást készít.
A szabályzat 12. számú függeléke határozza meg a munkáltató által más gazdálkodó szervezettel a fogvatartott foglalkoztatására kötött szerződés szempontjait, e szerint a szerződésnek tartalmaznia kell többek között az elvégzendő munka vagy szolgáltatást, az ahhoz szükséges eszközök és feltételek biztosítását és a térítés mértékét, a fizetett szabadság biztosítását, az elvégzett munka utáni térítés mértékét, a fizetési feltételeket, a biztonsági követelményeket.
A Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben harminc dolgozó fogvatartott töltötte ki kérdőívünket. A megkérdezettek mindegyike a büntetés-végrehajtási intézet falai között végez fizikai munkát, jellemzően takarítói és konyhai kisegítő munkákat. A megkérdezettek között senki sem volt, aki a büntetés-végrehajtási intézet által alapított gazdálkodó szervezetben vagy külső gazdálkodó szervezetnél dolgozna.
A válaszok alapján foglalkoztatásért járó munkabér kifejezetten kiegyenlített a fogvatartottak körében, átlagosan havi nettó 14.000 forintot tesz ki, egy esetben sem érte el a 31.000 forintot. Arra a kérdésre, hogy a munkabérből történt-e levonás a munka hibás teljesítése, a nem száz százalékos teljesítmény miatt, a válasz egyöntetűen nem volt. Levonható ebből tehát azt a következtetés, hogy a munkabérből levonás, mint szankció az intézet gyakorlatában egyáltalán nem érvényesül.
A díjazással a dolgozó fogvatartottak többsége nem elégedett, 17-en válaszolták azt, hogy nincsenek megelégedve, míg összesen 9-en fejezték ki elégedettségüket, 4-en nem válaszoltak a kérdésre. A válaszokból az is látható, hogy a munkabér összege nem túlságosan motiváló, 17-en válaszolták azt, hogy nem motiválja őket az elérhető jövedelem, 11 válaszoló szerint motiváló. Az előbbinél kicsit kiegyenlítettebb arány valószínűleg azt jelenti, hogy a fogvatartottak egy része az alacsony munkabér ellenére is értékeli a pénzkereseti lehetőséget.
A fogvatartottakat megillető fizetett szabadság átlagosan évi 18 nap (havi másfél nap), a kérdőívekben csak néhány esetben találtunk ettől való eltérést és akkor is felfelé. A szabadság felhasználása minden esetben a munkáltatóval való egyeztetést követően történik és lehetőség van az összevonásra is. Arra a kérdésre, hogy a büntetés-végrehatási intézet biztosít-e valamilyen szakma elsajátítására irányuló képzést, a megkérdezettek döntő többsége (18) válaszolta, hogy nem, 11 válaszoló szerint azonban létezik ilyen lehetőség. Sokkal rosszabb képet mutat a tanulásra való hajlandóság vizsgálata, a válaszok nagyfokú passzivitást mutatnak. Arra a kérdésre, hogy szeretne-e valamilyen szakmát elsajátítani a büntetés-végrehajtási intézetben, a megkérdezettek közül 24-en válaszolták, hogy nem, mindössze 6-an válaszoltak igennel.

4.2.2 A Bács-Kiskun Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet szabályzata az általános részben nagyrészt az előző szabályzathoz hasonló rendelkezéseket tartalmaz. Mindezeken túl kimondja, hogy a gazdasági vezető felügyeli, ellenőrzi, szakmailag irányítja a költségvetési munkáltatással, valamint a szerződés alapján más gazdálkodó szervezetnél történő munkáltatási tevékenységet. A munkahelyek munkaerő igényléseiket minden hét első munkanapján adják le írásban.
A speciális részben munkahelyként költségvetési rendszerű munkáltatás során házi műhelyt, illetve egyéb ellátó, szolgáltató jellegű munkahelyeket különböztet meg. Ez utóbbiban az alábbi munkakörök láthatók el: körlettakarító, felszerelési raktáros, könyvtáros, garázsmester, ételosztó, őri takarító, illetve kazánfűtő. A más gazdálkodó szervezettel kötött szerződés alapján létesített munkahely lehet intézet területén belüli, illetve a gazdálkodó szervezet telephelyén lévő munkahely (külső munkahelyek). A munkadíjat az intézetparancsnok szabályozza. A munkarend lehet általános, illetve általánostól eltérő. Általános munkarendben a munkavégzés egy műszakban általában hétfőtől csütörtökig 07.30 órától 16 óráig, pénteken 07.30 órától 13.30 óráig terjed. A munkaidőkeret heti 40 óra. Általánostól eltérő munkarendben a munkavégzés két, illetve három műszakos, osztott, vagy egyenlőtlenül beosztott napi munkaidőben történik, a munkaidőkeret szintén heti 40 óra. Egyenlőtlen munkaidő-beosztásnál, a napi munkaidő négy óránál rövidebb és tizenkét óránál hosszabb nem lehet. A napi munkavégzés befejezése és a másnapi munkakezdés között tizenegy óránál rövidebb, de legalább nyolc óra pihenőidőt kell biztosítani a több műszakos munkarendben foglalkoztatott, továbbá idénymunkát végző elítélt esetén. 
A fogvatartott munkadíja lehet havi díj vagy óradíj, a ledolgozott idő alapján és teljesítménydíjas a végzett teljesítmény alapján. Ha a munkadíj a fogvatartott teljesítménye alapján kerül elszámolásra, a fogvatartott munkadíja a teljesítménykövetelmény százszázalékos teljesítése esetén az alapmunkadíjnál nem lehet kevesebb. Nem jár a fogvatartottnak munkadíj, ha saját hibájából nem végez munkát, továbbá, ha a termék az előírásoknak a fogvatartott hibájából nem felel meg. Ha a selejtes termék egészben vagy részben felhasználható, csökkentett mértékű munkadíjat kell fizetni. A munkadíjat havonta egy alkalommal, utólag kell elszámolni és azt a tárgyhót követő hó 10-ig letéti számláján jóvá kell írni. A munkaidő-beosztás szerinti napi munkaidőt meghaladóan, illetve ami munkaidőkereten felül végzett munka esetén túlóra pótlék jár, amelynek mértéke ötven százalék. Pótlék helyett szabadidő is adható. Többműszakos beosztásban foglalkoztatott fogvatartottnak délutáni, illetőleg éjszakai műszakpótlék jár, előbbi esetében a pótlék tizenöt százalék, utóbbi esetében pedig harminc százalék. 
Más gazdálkodó szervezettel, a fogvatartottak külső munkahelyen történő foglalkoztatására szerződés akkor köthető, ha a kivonuló dolgozói létszám minimum 2 fő, azonos munkahelyen és munkarendben dolgoznak, és e feltételek bármikor ellenőrizhetők. A szabad kapacitás hasznosítására más gazdálkodó szervezettel kötött szerződés alapján a bv. szerv területén kívül történő munkavégzés előkészítésével kapcsolatos feladatokat a Gazdálkodási Osztály látja el.
A Bács-Kiskun Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetbe eljuttatott kérdőívünket 24 dolgozó elítélt töltötte ki. Ebben az intézetben mindhárom foglalkoztatási forma működik, a legtöbben (14 válaszoló) a büntetés-végrehajtás rendszerétől független, külső gazdálkodó szervezetnél dolgoznak, ketten a büntetés-végrehajtási intézet által alapított gazdálkodó szervezetben, heten pedig a büntetés-végrehajtási intézeten belül. A munka kizárólag fizikai, a foglalkoztatottak többsége kertészeti munkát végez, többen mosodában dolgoznak, néhányan könnyű fizikai kisegítő munkát végeznek az intézeten belül. A külső foglalkoztatás előtt az esetek többségében kikérték a fogvatartott hozzájárulását.
A munkáért átlagosan 180 forintos órabért kapnak a foglalkoztatottak, ez havonta körülbelül 18-25 ezer forintot jelent attól függően, hogy mennyit túlórázik az adott dolgozó. A havi bér csak a legritkább esetben éri el a 31 ezer forintot és akkor is csak jelentős mennyiségű túlóra vállalásával. A megkérdezettek közül senki sem számolt be arról, hogy levontak volna a béréből nem megfelelő minőségű munka miatt. A bérezéssel a többség elégedett (14 válaszoló), csak 9-en válaszolták azt, hogy nem elégedettek a munkabér összegével. A jövedelem motiváló erejével kapcsolatban sokkal kiegyenlítettebb eredményt kaptunk, a megkérdezettek fele találta motiválónak ezt az összeget. Az éves fizetett szabadság mennyisége 15-20 nap között van, viszont itt már több fogvatartott (5) számolt be arról, hogy szabadságát nem a munkáltatóval egyeztetve a saját kérése alapján veheti ki, hanem az intézet által kijelölt időpontban. A válaszolók közül csak öten tudtak arról, hogy a büntetés-végrehajtási intézet biztosítja valamilyen szakma elsajátítását, ezzel a lehetőséggel egyébként a többség (14 fő) inkább nem élne.

4.2.3 A Szegedi Fegyház és Börtönben ellátható munkaköröket a munkáltatási szabályzat 3. számú melléklete tartalmazza. Eszerint lehetőség van többek között asztalosként, kőművesként, lakatosként, hegesztőként, hentesként, pékként, cukrászként, könyvtárosként, stúdiókezelőként, fodrászként, szakácsként, raktárosként, terápiás segédmunkásként stb. való munkára. A munkaidő általános munkarendben hétfőtől péntekig napi nyolc óra, a munkaidőkeret heti 40 óra. Általánostól eltérő egyéni munkarendben a munkavégzés egyenlően vagy egyenlőtlenül beosztott napi munkaidőben történik, a heti munkaidőkeret 40 óra. Az egyes munkaköri kategóriákhoz a munka jellege, minősége szerint díjbesorolás tartozik. A munkaköri kategóriához tartozó bérbesorolás alsó és felső határán belül a fogvatartott egyéni besorolását a végzett munka mennyisége, minősége alapján kell megállapítani (egyéniesítés). A munkadíj lehet havi díj vagy óradíj, a ledolgozott idő alapján és teljesítménydíjas a végzett teljesítmény alapján. A havi díjas rendszerű költségvetési munkakörben teljes munkaidőben foglalkoztatott fogvatartottnak a besorolása szerinti havi díjat kell elszámolni. Ha a munkadíj a fogvatartott teljesítménye alapján kerül elszámolásra, a teljes munkaidő ledolgozása és a teljesítmény követelmény 100%-os teljesítése esetén az elítélt munkadíja az alapmunkadíjnál nem lehet kevesebb. Nem jár a fogvatartottnak munkadíj, ha saját hibájából nem végez munkát, továbbá, ha a termék az előírásoknak a fogvatartott hibájából nem felel meg.
Az intézet anyagi ösztönzést alkalmazhat a költségvetési keretek figyelembe vételével és a takarékossági szempontok szem előtt tartásával. Egyedi elbírálás alapján kiemelt teljesítményt végző dolgozó elítéltek kaphatnak esetenként pénzbeli jutalmat. 
Más gazdálkodó szervezettel, a fogvatartottak külső munkahelyen történő foglalkoztatására szerződés akkor köthető, ha a csoport létszáma legalább három fő, azonos munkahelyen és munkarendben dolgoznak, és e feltételek bármikor ellenőrizhetők. A fogvatartottak a kijelölt munkahelyet semmilyen indokkal nem hagyhatják el. 
A Szegedi Fegyház és Börtönben 39 fogvatartott töltötte ki kérdőívünket. Itt is mindenki fizikai betanított munkát végez, a legtöbben fa- és vasipari munkát, néhányan kosárfonással foglalkoznak. 24-en dolgoznak a büntetés-végrehajtási intézet által alapított gazdálkodó szervezetben, 9-en a büntetés-végrehajtási intézeten belül, 6-an külső gazdálkodó szervezetnél. Közülük ketten úgy nyilatkoztak, hogy a külső munkavégzéshez nem kérték a beleegyezésüket. Az elítéltek átlagosan 150 forintos órabérért dolgoznak, ez havonta átlagosan nettó 14.000 forint munkabért tesz ki. A jövedelem egyik megkérdezettnél sem érte el még soha sem a 31.000 forintot. Összesen négyen számoltak be arról, hogy a rossz teljesítményük miatt vontak már le a munkabérükből, hárman nem válaszoltak a kérdésre.
A megkérdezettek összességében nagyon elégedetlenek voltak a munkabérrel, mindössze hatan jelezték, hogy elégedettek az összeggel. Ezzel ellentétben a válaszolók fele motiválónak érzi a munkabérét. Néhányan azt is hozzátették, hogy azért fontos nekik a munka, mert szeretnének magukról gondoskodni. Az éves fizetett szabadság 18-20 napot tesz ki, ezt a válaszolók többsége szerint a munkáltatóval egyeztetett időpontban lehet kivenni, csak ketten jelezték, hogy a munkáltató határozza meg a szabadságuk időpontját. Az intézeten belüli képzési lehetőségekkel kapcsolatban nagyon pozitív a kép, 30 fogvatartott tud róla, hogy indítanak az intézetben képzéseket, viszont csak 23-an válaszolták azt, hogy részt is vennének rajta. Ennek okaként egyesek azt jelölték meg, hogy már így is több szakmájuk van, mások szívesebben töltik az idejüket munkával, hogy jövedelemre tegyenek szert.

Összegzés
1. Megállapítások abban a tekintetben, hogy a jelenleg hatályos szabályozás szerint a fogvatartottak foglalkoztatása kényszer vagy kötelező munkának minősíthető-e. 
1.1 A vizsgálati jelentésben már több alkalommal is kiemeltem, hogy a 2012. január 1-jén hatályba lépő módosítás következtében az elítéltet a Bv. tvr. 33. § (1) bekezdés d) pontja értelmében munkavégzési kötelezettség terheli. Jelenleg a rabmunkáltatás három formáját különböztetjük meg: intézeten belül történő költségvetési; gazdálkodó szervezetnél végzett; illetve külső munkahelyen végzett munkáltatás. Az elítélt munkavégzésének alapja egyértelműen nem a felek ez irányú akarata, hanem az a szabadságvesztés letöltéséből fakadó kötelezettség. A jogviszony jogalapját a Bv. tvr. adja, amely elrendeli, hogy az elítélt köteles a jogszabályban meghatározott kivételtől eltekintve munkát végezni. 
A fogvatartotti foglalkoztatást a munkaviszonyoktól elsődlegesen az önkéntesség hiánya különböztetheti meg. Ez a fogvatartotti foglalkoztatás fogalmának legtöbbet vitatott pontja: az elítéltek munkára kötelezésével összefüggésben ugyanis elvi alapjogi kérdés, hogy az ne legyen büntető vagy kényszermunka jellegű.
Ismételten ki kell emelni azt, hogy Magyarország is ratifikálta azon nemzetközi egyezményeket, amelyek e tilalmakat tartalmazza, így az ENSZ Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányát,17 az Európa Tanács által kezdeményezett Emberi Jogok Európai Egyezményét18 és az ILO Egyezményt19. Ezen egyezmények tulajdonképpen kiveszik a kényszermunka köréből a szabadságvesztés keretében végeztetett munkát. 
Nem hagyható figyelmen kívül, hogy a Nemzetközi Munkaügyi Hivatal (ILO) a fogvatartottak foglalkoztatására vonatkozó hazai szabályozása vonatkozásában a kényszer vagy kötelező munkáról szóló egyezmény 2. cikk 2. bekezdésének c) pontjával kapcsolatban észrevételt tett. A Bizottság kifogásolta a már többször is idézett IM rendelet 101. § (3) bekezdését, amely szerint az elítélt más gazdálkodó szervezetnél is végezhet munkát.
A Bizottság kifejtette, hogy az Egyezmény 2. cikk (2) bekezdésének c) pontja kifejezetten megtiltja, hogy az elítélteket magánszemélyek, vállalkozások vagy egyesületek foglalkoztassák. Az Egyezmény rendelkezése értelmében a bírósági ítélet eredményeként elítélt személytől kikényszerített munka vagy szolgáltatás csak két feltétel teljesülése esetén van kizárva az Egyezmény hatálya alól. Ezek a feltételek pedig a következők: 
1)	a munkát vagy szolgáltatást a hatóságok felügyelete és ellenőrzése alatt végzik; 
2)	az érintett személyt nem magánszemélyek, vállalkozások vagy egyesületek foglalkoztassák vagy vegyék igénybe.
A Bizottság hangoztatta, hogy e két feltételnek együttesen kell érvényesülnie, azaz az a tény, hogy az elítéltek egy büntetés-végrehajtási intézettel állnak jogviszonyban és harmadik fél nem közvetlenül foglalkoztatja őket, valamint a rendvédelmi szervek felügyelete és ellenőrzése mellett végzik munkájukat, nem mentesíti a Kormányt az alól, hogy a második feltételnek is eleget tegyen, vagyis az érintett személyt magánszemélyek, vállalkozások vagy egyesületek ne foglalkoztassák vagy vegyék igénybe.
A Bizottság rámutatott arra, hogy az elítéltek által magánvállalkozásoknak végzett munka csak akkor összeegyeztethető az Egyezmény kifejezett tilalmával, ha megfelelő garanciák biztosítják, hogy az érintett elítéltek önként ajánlották fel munkájukat, anélkül, hogy kényszernek vagy büntetéssel való fenyegetésnek lettek volna kitéve, ahogy azt az Egyezmény 2. cikkének 1. bekezdése előírja. Ilyen esetben az elítélt magánvállalkozás számára végzett munkája nem esik az Egyezmény hatálya alá, mivel nincs kényszerítés. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy figyelembe véve fogvatartotti helyzetüket szükséges az elítéltek formális beleegyezését beszerezni a magánvállalkozás számára, a börtönön belül és kívül végzett munkához. Továbbá, mivel az ilyen beleegyezést szabadság hiányának összefüggésében korlátozott választási lehetőséggel adják, kell, hogy legyenek olyan indikátorok, amelyek igazolják a szabad és tájékozott beleegyezést. A Bizottság emlékeztetett arra, hogy a munka önkéntességének legmegbízhatóbb indikátora az, ha a munkát a szabad munkajogi viszonyhoz közelítő feltételek mellett végzik, ilyen például a megfelelő összegű munkabér, a társadalombiztosítás, a munkahelyi biztonság és egészség.
Ezen túl más tényezők is lehetnek, amelyeket objektív és mérhető előnynek kell tekinteni, amelyet az elítélt a munka elvégzésével nyer, és amelyeket figyelembe lehet venni annak megítélésekor, hogy a beleegyezést szabadon és kellő tájékoztatás alapján adta, például 
-	új szakértelem elsajátítása, amit az elítélt szabadulását követően is tud használni, 
-	ígéret, hogy a szabadulást követően ugyanazt a fajta munkát végezheti, vagy 
-	a lehetőség, hogy közösen dolgozzanak ellenőrzött környezetben lehetővé téve a csoport munka készségének fejlesztését.
A Bizottság tudomásul vette a Kormány – jelentésbe foglalt – tájékoztatását, miszerint a Bv. tvr. készítése során az Egyezmény rendelkezéseit figyelembe veszik. Ezzel együtt határozott reményének adott hangot, hogy a Kormány a szükséges intézkedéseket megteszi, amelyek biztosítják, hogy a szabad és tájékozott belegyezés szükséges az elítéltek magánvállalkozások számára, a börtön létesítményen belül és azon kívül végzett munkájához, úgy, hogy a beleegyezés mentes a büntetéstől való fenyegetéstől és igazolva van a szabad munkajogi viszonyhoz közelítő feltételek meglétével, és egyéb az előzőekben említett objektív és mérhető tényezőkkel.20

1.2 A hatályos joganyag áttekintése során megállapítottam, hogy a jogalkotó a Bizottság kérésének megfelelően az egyes büntető vonatkozású törvények módosításáról szóló 2011. CL. törvény 31. § (2) bekezdése módosította a Bv. tvr-t. A módosítás következtében a Bv. tvr. 44. § (1) bekezdése előírja, hogy az elítélt a bv. szerv szerződése alapján, írásban megadott hozzájárulásával más gazdálkodó szervezetnél is végezhet munkát. Ha az elítélt a hozzájárulását visszavonja, a Munka Törvénykönyve szerint rendes felmondás szabályait kell alkalmazni azzal, hogy a felmondási idő harminc nap. 
Az elítélt belegyezése a külső munkahelyen végzett munkáltatáshoz megvalósul az írásban megadott hozzájárulásával. A büntetés-végrehajtási intézetek által rendelkezésemre bocsátott dokumentumokból megállapítható, hogy az írásbeli hozzájárulás a külső munkavégzéshez formanyomtatványon keresztül történik. Megjegyezem, hogy a hozzájárulás megadásával kapcsolatban a gyakorlatban előfordulnak hiányosságok: a kérdőíves felméréssel érintett Szegedi Fegyház és Börtönben ugyanis a megkérdezett 39 fogvatartottból két fő úgy nyilatkozott, hogy a külső munkavégzéshez nem kérték belegyezésüket. 
Álláspontom szerint a külső munkavégzéshez történő hozzájárulás formálisan megvalósul ugyan az írásban megadott hozzájárulással, azonban a tartalmi értelemben vett valós beleegyezés nem igazolható: hiányoznak a szabad munkajogi viszonyhoz közelítő feltételek és egyéb objektív és mérhető tényezők. 
A külső szerződés alapján más gazdálkodó szervezetnél foglalkoztatottak elítélteket – főszabály szerint – csak az IM rendelet 124. § (2) bekezdése alapján havi munkadíjként a kifizetés évét megelőző év első napján a munkaviszonyban álló dolgozókra megállapított kötelező legkisebb munkabér összegének legalább egyharmada illeti meg. Jelen pillanatban továbbá nincs olyan jogszabályi kötelezettség, amely közteherviselési kötelezettséget írna elő a munkáltató büntetés-végrehajtási intézet számára.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a szabályozás hiányosságára visszavezethető jogi helyzet sérti a külső munkahelyen dolgozó fogvatartottak önkéntes, szabad beleegyezésen alapuló munkavégzéshez való jogát. 

2 Megállapításaim a foglalkoztatott fogvatartottak társadalombiztosítási jogviszonyai, illetve munkajogi kérdései vonatkozásában
2.1 A fogvatartott foglalkoztatásának munkajogi kérdései
2.1.1 Először az elítéltnek a szabadságvesztés végrehajtása alatt érvényesülő munkavégzéssel kapcsolatos alapjogait tekintettem át. Az Alaptörvény számos, munkához való joggal összefüggésben több részjogosultságot is nevesít, így például a munka szabad megválasztásának jogát, a munkavédelemhez való jogot. Lényeges arra is rámutatni ugyanakkor, hogy ezek a jogosultságok nem, vagy csak meghatározott korlátozással érvényesülnek a szabadságvesztés végrehajtása során. 
Az alapvetésnek megfelelően az elítélt munkához való joga átmenetileg, a munkába állítást akadályozó ok fennállásáig szünetel, illetőleg nem gyakorolhatja a szabadságvesztés végrehajtása alatt a sztrájkhoz való jogát. Vannak olyan munkavégzéssel kapcsolatos jogok is, amelyek egyértelműen nem korlátozhatóak a büntetés-végrehajtás során sem, mint például a munkavédelemhez, pihenéshez vagy a bérezéshez való jog.21 A Bv. tvr. néhány alapjog korlátozásáról nem tesz említést, de előfordul, hogy azok a büntetés-végrehajtás jellegéből fakadóan mégis korlátozást szenvednek. 
Álláspontom szerint az IM rendelet és a büntetés-végrehajtás országos parancsnokának 1-1/17/1999. (IK. BV. Mell.3.) OP intézkedésnek a fogvatartottak munkáltatásának eljárási szabályairól szóló rendelkezései nem biztosítják megfelelően a fogvatartottak esetében a foglalkozás megválasztásának szabadságának érvényesülését. Álláspontom szerint ugyanis még a fogvatartottak számára is biztosítani kell azt, hogy a számára rendelkezésre álló munkavégzési lehetőségek, formák közül szabadon választhasson. Bár a befogadási és foglalkozási bizottság a tagok véleményét megismerve, a fogvatartottat meghallgatva dönt a munkahely és munkakör kijelöléséről, a rendelkezésekből nem következik, hogy az elítélttel ismertetnék az adott intézeten belül a munkavégzésre rendelkezésre álló lehetőségeket.
Ezzel kapcsolatban fontosnak tartom megjegyezni, hogy az említett Börtönszabályok arra ösztönöznek, hogy az elítélt maga választhassa meg az általa végzett börtönmunka típusát, a különböző szakmai elvárások, az intézet rendje és a fegyelem megtartásának érvényesülése mellett. Az elítéltek számára a munka szabad megválasztásának joga értelemszerűen nem azt jelentené, hogy az elítélt akaratának megfelelő, tetszőleges munkát végezhet. Az államnak a foglalkozás szabad megválasztásához való jog érvényesülése érdekében ugyanakkor biztosítania kell, hogy az adott intézeten belül a munka szempontjából rendelkezésre álló lehetőségek közül a fogvatartottal minden esetben előzetesen ismertessék azokat, amelyek közül választhat. Mindezek alapján megállapítom, hogy a feltétlenül érvényesülő, jogszabályban rögzített előzetes tájékoztatást hiányában felmerül a fogvatatottaknak a munka és foglalkozás szabad megválasztásához való jogának sérelme.
2.1.2 A büntetés-végrehajtás keretében folyó munkáltatás jogi szabályozása tekintetében jelenleg nem működik egységes rendszer. A büntetés-végrehajtási jognak az elítéltek munkáltatására vonatkozó előírásai alapvetően a munka törvénykönyvének rendelkezéseire épülnek. Paradox helyzetet eredményez, hogy annak ellenére, hogy e törvény expressis verbis megjelölt háttérjogszabálya a munkáltatásnak, valamint az általánostól eltérő szabályok is a munkajog elveit követik, a szabadságvesztés végrehajtása alatt végzett munka nem hoz létre munkaviszonyt. E furcsa kettőség számos olyan hátránnyal jár a fogvatartottakra nézve, amelyek nevelésük céljával, a társadalomba visszavezetésük törekvésével is ellentétesek.
Álláspontom szerint, míg az észlelhető hátrányok egy része a büntetés-végrehajtás rendszeréből és körülményeiből adódik, más részük éppen annak a feloldhatatlannak látszó ellentmondásnak a következménye, amely szerint a munkavégzés nem létesít munkaviszonyt, ugyanakkor az elítéltek munkáltatása elsősorban mégis a munkajog előírásai szerint történik. A feltárt ellentmondások közül a legkomolyabb és a munkavégzés nevelő jellegét leginkább csorbító az, hogy mindazon esetekben, amikor az eltöltött idő a szabad életben munkaviszonynak számít, azt a fogvatartott vagy volt fogvatartott esetén figyelembe venni nem lehet.22 A rendszerszintű, alapvető ellentmondásokat meglátásom szerint csak abban az esetben lehetne feloldani, ha a jogalkotó büntetés-végrehajtási jog keretein belül – tekintettel annak speciális helyzetre – átfogóan és önállóan rendezné mindazokat a kérdéseket, rögzítené azokat az ebben a helyzetben is elvárható garanciális előírásokat, amelyek az elítéltek munkavégzésére, az elítélt és a büntetés-végrehajtási intézet közötti kapcsolatra vonatkoznak. Álláspontom szerint, mindezek hiányában a jelenlegi jogi helyzet nem felel meg a jogállamiság elvének.
2.1.3 A munka díjazása az elítéltek külső munkáltatása során jelentős kérdésnek minősül, mivel a munkáltatás fogalmi elemei közé tartozik a (munka) díj-fizetési kötelezettség. Az általános szabályok szerint foglalkoztatott munkavállaló munkabért kap munkája ellentételezéseként, addig a fogva tartottak munkadíjban részesülnek. A belügyminiszter és közigazgatási és igazságügyi miniszter válasza szerint a fogalom meghatározás eltérésének az indoka az, hogy a fogvatartottak munkadíját nem terheli adó-és járulékfizetési kötelezettség, ezért a jogalkotó más terminológiával illette az elítéltek fizetségét, ugyanis a munkabér az Mt. szerint adóval és járulékokkal terhelt fogalom.
A Bv. tvr. 36.§ (1) bekezdés d) pontja annyit rögzít, hogy az elítélt jogosult a munka mennyiségének és minőségének megfelelő jövedelemre. Ha a megfelelő jövedelem meghatározásánál az alapmunkadíj megállapítására vonatkozó előírásokat vesszük figyelembe, akkor azonban egyértelműen relativizálódik a törvény által rögzített mérték-garancia. A szaktárcák egybehangzó válaszai szerint az alacsony mértékű díjazásnak az egyetlen tulajdonképpeni indokát a költségvetési teherbírás korlátai jelentik. Azzal érveltek, hogy a büntetés-végrehajtásnál foglalkoztatottak munkáltatásával kapcsolatban sajátos-többlet költségek merülnek fel: a fogvatartottak által végzett munka eredménye nem fedezi a rájuk fordított költségeket, a munkáltatás esetleges nyereségét pedig a termelés finanszírozására fordítja a nem profit-orientált büntetés-végrehajtási szervezet. 
A hatályos előírások értelmében az elítélt fogvatartottaknak – főszabályként – kötelezően dolgozniuk kell(ene), munkájukat pedig jogszabályban tételesen meghatározott munkadíjért kell végezniük külső munkáltatónál is, úgy hogy a munkadíj összege lényegesen alacsonyabb, mint a mindenkori minimálbér összege. Az elítélt munkavállalók hátrányosabb helyzetben vannak szabadon lévő társaiknál, hiszen majdnem azonos munkáért lényegesen kevesebb bért kapnak. A nyilvánvalóan egyenlőtlen helyzet fenntartását azzal indokolja a jogalkotó, hogy maga a foglalkoztatás is számos költséggel, veszteséggel jár, továbbá az államnak nincsen kerete magasabb összegű fix munkadíj kifizetésére. 
Álláspontom szerint önmagában a munkadíj összegszerűsége nem alkotmányossági kérdés, továbbá nem tekinthető aggályosnak a jogszabályban előírt fix munkadíj relatíve alacsony összege, a mindenkori jogalkotót ugyanis az állam teherbíró képességéből kiindulva jelentős mozgástér illeti meg a fogvatartottak „bérezésének” megállapításával kapcsolatban. A szabályozás szempontjából az értelemben nincsenek összehasonlítható helyzetben a nem fogvatartott munkavállalókkal, hogy a fogvatartottak foglalkoztatásának valóban lehetnek olyan elismert és világos költségei, amelyek levonása – az alacsonyabb munkadíj megállapításával – alkotmányosan indokolt lehet. A munkadíj megállapításának tervezésénél meglátásom szerint ugyanakkor az elvégzett munka értékét, nem pedig a munkával termelt értékét kellene a jogalkotónak figyelembe vennie: nyilvánvalóan nem eshet a fogvatartott munkavállaló terhére az, hogy az általa egyébként lelkiismeretesen végzett munka kevésbé jövedelmező vagy éppen veszteséges. Rá kell mutatnom továbbá arra is, hogy az eleve igen alacsony összegű munkadíjból a jogszabály alapján további összegeket is le kell vonni, a tartásra fordított költségekhez való hozzájárulás címén például naponta minimum a havi alapmunkadíj egy százalékát, ami összességében nem elhanyagolható összeg. A munkát vállaló elítéltek tehát ebből a szempontból a többi, munkát vállalni nem tudó vagy nem akaró fogvatartottal szemben indokolatlanul kerülnek hátrányosabb helyzetbe.
Megjegyezni kívánom továbbá, hogy a fogvatartottak foglalkoztatásának egyik legfontosabb, a kapott válaszokból is kirajzolódó célja a társadalmi reintegráció, ugyanakkor a munkáltatásuk magas költségeit az alacsony összegben megállapított munkadíjon keresztül lényegében a fogvatartottak viselik. Meglátásom szerint az elítéltek valódi reszocializációját, a „munkás életmódra nevelését” éppen az segítené elő, ha megtapasztalnák a munkavégzéssel szerzett jövedelem előnyeit, a munkavégzéssel járó előnyöket. Kérdéses, hogy a kifizetés évét megelőző év első napján a munkaviszonyban álló dolgozókra megállapított kötelező legkisebb munkabér összegének legalább egyharmada (2012-ben összesen 26 ezer forint), a nyugdíjminimumot el nem érő összeg – a további levonások után – mennyire tudja betölteni ezt az ösztönző funkciót.

2.2 A fogvatartottak társadalombiztosítási jogviszonyának kérdése
A társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 42. § (2) bekezdése szerint a szolgálati idő számításánál nem lehet figyelembe venni az előzetes letartóztatás, illetve a szabadságvesztés tartamát. A társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény 8. § d) pontja értelmében pedig szünetel a biztosítás az előzetes letartóztatás és a szabadságvesztés tartama alatt. Kivétel ez alól, ha a letartóztatottat az ellene emelt vád alól jogerősen felmentették, vagy a büntetőeljárást megszüntették, továbbá, ha az elítéltet utóbb a bíróság jogerősen felmentette. Az elítélt tehát nyugdíjra jogosító szolgálati időt nem szerez a szabadságvesztés végrehajtása alatt, tekintet nélkül arra, hogy foglalkoztatják-e vagy sem. A belügyminiszter válasza szerint a fogvatartottak teljes körű bevonása az általános társadalombiztosításba az állam számára jelentős többletkiadásokkal járna.
A vizsgálatom során megállapítottam, hogy a Bv. tvr. szerint a fogvatartott munkához való joggal összefüggő jogosultságai, garanciális előírásai csak a munkába állítását akadályozó ok fennállásáig szünetelnek. Az állam ugyanakkor a fogvatartottak által végzett munkához, mint kvázi munkaviszonyhoz tapadó, a szociális biztonsághoz való jog érvényesülése szempontjából kulcsfontosságú, mögöttes jogosultságokat, így a társadalombiztosítás keretében a nyugellátásra való jogosultság megszerzésének a lehetőségét lényegében elvonja. Maga a Bv. tvr. nem tesz említést az elítélt a szociális biztonsághoz való jogáról, a szabadságvesztés végrehajtása alatt ugyanis ez a jog egyértelműen eleve érvényesül. Ugyanis a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény 16. §-a alapján a fogvatartott jogosult egészségügyi szolgáltatásra.	 
Álláspontom szerint mind a hátrányos megkülönböztetés tilalma, mind a szociális biztonsághoz való jog szempontjából aggályosnak minősül, hogy az eleve igen alacsony munkadíjért a büntetés-végrehajtási intézetben végzett munka a dolgozó fogvatartottak számára a törvény erejénél fogva nem eredményezhet semmilyen nyugdíj-jogosultságot. A kizárás megállapításával a jogalkotó indokolatlanul, önkényes módon valamennyi, a munkát végző és a munkát nem végző fogvatartottat egységesen kezeli, ami sért az egyenlő bánásmód követelményét. A miniszteri válasszal összefüggésben pedig arra kell rámutatnom, hogy a szabadságvesztésüket letöltő elítéltek jogszerzés és így öregkori (egyébként is igen alacsony) nyugdíj-jogosultság hiányában tovább terhelik a szociális ellátórendszert, azaz nem igazolható még az sem, hogy az alkotmányos megoldás összességében nagyobb költségekkel járna.
Mindezek alapján megállapítom, hogy azok a hivatkozott társadalombiztosítási törvényi szabályok, amelyek a jogszerzést a fogvatartásuk alatt munkát végző elítéltek esetében eleve kizárják a nyugdíj-jogosultság megszerzését, az érintett fogvatartottak egyenlő méltósághoz, valamint szociális biztonsághoz való jogával összefüggő visszásságot okoznak.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert hogy az érintett szakminiszterekkel – így a nemzetgazdasági miniszterrel, a nemzeti erőforrás miniszterrel és a belügyminiszterrel - együttműködésben, a Bv. tvr. és a társadalombiztosítási törvények kapcsolódó rendelkezéseinek, valamint szükség esetén más kapcsolódó jogszabályok módosításának kezdeményezésével, az IM rendelet esetleges módosításával illetve más intézkedések megtételével
1)	a joganyag felülvizsgálata keretében tegyen lépéseket a büntetés-végrehajtás keretében folyó munkáltatás jogi szabályozása egységes rendszerének kialakítása érdekében;
2)	a foglalkozás szabad megválasztása érdekében biztosítsa, hogy – a fogvatartottak speciális helyzetét figyelembe véve – a fogvatartás időtartama alatti munkalehetőségek előzetes ismertetésére és a rendelkezésre álló munkalehetőségek megválasztására minden esetben sor kerüljön;
3)	biztosítsa, hogy az ILO által előírt követelményeknek megfelelően a külső szerződés alapján történő foglalkoztatás körülményei az önkéntesség érvényesülése érdekében fokozatsan közelítsenek a szabad munkaerő-piaci viszonyokhoz;
4)	teremtse meg a fogvatartottak foglalkoztatásának nyugdíjra jogosító jogszerző ideje megszerzésének lehetőségét;
5)	az elítéltek által végzett munka jogszabályban fixált díjának, valamint a díjból levonásra kerülő összegek megállapítására ne kizárólag az állam teherbíró képességére figyelemmel, hanem egy komplex és világos szempontrendszer alapján kerüljön sor.

Budapest, 2012. április 24.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 28/1994. (V. 20.) AB határozat.
2 32/1998. (VI. 25.) számú határozat
3 A fejezet összeállításának alapjául a következő tanulmányok szolgáltak: Dr. Kövér Ágnes: Munkáltatás a büntetés végrehajtásban – történeti tapasztalatok és nemzetközi összehasonlítás – a jelenlegi honi reformtörvények tükrében. Kriminológiai és Kriminalisztikai Évkönyv 1994, 187-225 o., Dr. Kabódi Csaba-Dr. Mezey Barna: A munka szerepváltozásai a büntetés végrehajtásban – a kezdetektől a századfordulóig. Börtönügyi Szemle 1990/1. szám 49-61. o., illetve Jancsák Ramóna: A fogvatartottak munkáltatása. Studia Iuvenum Iurisperitorum 2001, 303-340. o.
4 Dr. Kövér Ágnes: Munkáltatás a büntetésvégrehajtásban – történeti tapasztalatok és nemzetközi összehasonlítás – a jelenlegi honi reformtörekvések tükrében. Kényszer vagy kötelező munka kifejezés nem foglalja magába továbbá a) a katonai jellegű szolgálatot és olyan országokban, ahol a katonai szolgálat lelkiismereti okokból történő megtagadása lehetővé van téve, a köz javára végzett olyan szolgálatot, amelyet a törvény a katonai szolgálatot lelkiismereti okokból megtagadó személyektől megkövetel; b) a közösségi élet vagy jólét veszélyeztető szükséghelyzet vagy természeti csapás esetén megkívánt szolgálatot; c) minden olyan munkát vagy szolgálatot, amely a rendes polgári kötelezettségek része. 
5http://cmiskp.echr.coe.int/tkp197/view.asp?item=1&portal=hbkm&action=html&highlight=Stummer&sessionid=92928223&skin=hudoc-en 
6 Az Egyezmény 2. cikkének (1) bekezdése.
7 Az Egyezmény 2. cikke 2. bekezdésének c) pontja 
8 Eradication of forced labour, Report III ( Part 1 B) General Survey concerning the Forced Labour Convention, 1930 (No.29.), and the Abolition of Forced Labour Convention, 1957 (No.105) Third item on the agenda: Information and reports ont he application of Conventions and Recommendations Report  of the Committee of Experts ont he Application of Conventions and Recommendations. International Labour Office, Genova 
9 ILO Börtön munkáról szóló nyilatkozat, Nemzetközi Munka Szemle, XXV. Kötet, 1932, p. 313-314.
10 Eradication of forced labour p. 24-31. 
11 Standard minimum rules for the treatment of prisoners . 71. pont
12 Standard minimum rules for the treatment of prisoners . 72. pont
13 Dr. Kövér Ágnes: Munkáltatás a büntetésvégrehajtásban – történeti tapasztalatok és nemzetközi összehasonlítás– jelenlegi honi reformtörekvések tükrében. Kriminológiai és Kriminalisztikai évkönyv 1994. p. 187-225. 
14 uo. p. 209. 
15 Juhász Zsuzsanna: A megújult Európai Börtönszabályok ismertetése.Acta Juridica et Politika, Tomus LXVIII. Fasc. 12., Szeged, 2006. 
16 A büntetés-végrehajtás országos parancsnokának 1-1/17/1999. (IK.Bv.Mell.3.) OP intézkedése 
17 Az Egyesült Nemzetek Közgyűlése XXI. ülésszakán, 1996. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya kihirdetéséről szóló 1976. évi 8. törvényerejű rendelet.
18 Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény az ahhoz tartozó kiegészítő jegyzőkönyv kihirdetéséről szóló 1993. évi XXXI. törvény.
19 a kényszer vagy kötelező munkáról szóló, a Nemzetközi Munkaügyi Konferencia 1930. évi 14. ülésszakán elfogadott 29. számú Egyezmény kihirdetéséről szóló 2000. évi XLVIII. törvény. 
20 Reported of The Committee of Experts on the Application of Conventions and Recommendations  International Labour Office Genova p. 242-244. 
21 Bv. tvr. 45. §
22 A büntetés-végrehajtási munkáltatás fejlesztésének koncepciója és a koncepció megvalósítására vonatkozó intézkedési terve. Módszertani füzetek. 1987/1.