Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-2266/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Kozicz Ágnes
Az eljárás megindítása
A hozzám forduló panaszos (munkáltató Nonprofit Kft. ügyvezető igazgatója) beadványa szerint, az illetékes munkaügyi központnál kérelmezte a cselekvőképességet kizáró gondnokság alatt álló elbocsátott foglalkoztatottak álláskeresőként való nyilvántartásba vételét. A munkaügyi központ a munkáltatót arról tájékoztatta, hogy a jelenleg hatályos jogszabályok szerint ez nem lehetséges.
A panasz alapján felmerült a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság, valamint az esélyegyenlőség előmozdításának követelménye, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának, valamint a munka szabad megválasztásához való jog sérelmének gyanúja, ezért az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) 21. § (1) bekezdése alapján vizsgálatot indítottam, amelynek során tájékoztatást kértem a nemzetgazdasági minisztertől.

Érintett alkotmányos jogok és alapelvek
–	A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye és a tisztességes eljáráshoz való jog: Alaptörvény B) cikk (1) „Magyarország független, demokratikus jogállam.”
–	A nemzetközi jogi kötelezettségek és a belső jog összhangja Alaptörvény Q) cikk (2) Magyarország nemzetközi jogi kötelezettségeinek teljesítése érdekében biztosítja a nemzetközi jog és a magyar jog összhangját. (3) Magyarország elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait. A nemzetközi jog más forrásai jogszabályban történő kihirdetésükkel válnak a magyar jogrendszer részévé.
–	Emberi méltósághoz való jog Alaptörvény II. cikk „Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.”
–	Hátrányos megkülönböztetés tilalma Alaptörvény XV. cikk (1) A törvény előtt mindenki egyenlő. Minden ember jogképes. (2) Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja. (5) Magyarország külön intézkedésekkel védi a gyermekeket, a nőket, az időseket és a fogyatékkal élőket.
–	A munka szabad megválasztásához való jog Alaptörvény XII. cikk (1) Mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz. Képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához. (2) Magyarország törekszik megteremteni annak feltételeit, hogy minden munkaképes ember, aki dolgozni akar, dolgozhasson.
–	Fogyatékossággal élők védelme Alaptörvény XV. cikk (5) „Magyarország külön intézkedésekkel védi a gyermekeket, a nőket, az időseket és a fogyatékkal élőket.”

Alkalmazott jogszabályok
–	A fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ Egyezmény (Magyarországon kihirdette a 2007. évi XCII. törvény)
–	Európai Szociális Charta (Magyarországon kihirdette az 1999. évi C. törvény)
–	Az Európai Unió Alapjogi Chartája
–	A Munka Törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény (új Mt.)
–	A fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvény (Fot.)
–	A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról 1993. évi III. törvény (Sztv.)
–	A foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV: törvény (Flt.)
–	A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV: törvény (Ptk.)
–	A munkaköri, szakmai, illetve személyi higiénés alkalmasság orvosi vizsgálatáról és véleményezéséről szóló 33/1998. (VI. 24.) NM rendelet
–	Alkotmánybíróság 39/2011. (V. 31.) számú határozata

A vizsgálat módszere
Az idei évi „A Munka Méltósága” című munkajogi projektem keretében a fogyatékossággal élők foglalkoztatási helyzetét is vizsgálom.
A demográfiai változások következtében az egyre zsugorodó munkaerőpiac problémájával szembesülve, az Európai Tanács 2006-os tavaszi ülésén rávilágított arra, hogy a lehető legjobban ki kell aknázni a munkaerőpiacról kirekesztett emberek kihasználatlan potenciálját és a fogyatékos személyeket ezen a téren a kiemelt fontosságú csoportok közé sorolta.1 A fogyatékossággal élő emberek foglalkoztatási szintje Európa-szerte drámaian alacsony; helyzetük javítása, és a fogyatékos emberek bevonása nélkül nem teljesíthető az Európai Unió Európa 2020 stratégiájának azon célkitűzése, hogy 2020-ra 75%-ra emelkedjen a 20 és 64 éves korosztály foglalkoztatási rátája.2
Nem hagyható figyelmen kívül az a tény sem, hogy ugyan előrelépésekről számolhatunk be a fogyatékosságügyet érintő jogszabályok területén, a fogyatékos embereket azonban továbbra is aránytalan módon kirekesztik a munkaerőpiacról.
A vizsgálat során áttekintettem a fogyatékossággal élők esélyegyenlőségét előmozdító hazai szabályozást és gyakorlatot; valamint az eljárás kiterjedt arra, hogy mennyiben érvényesülnek Magyarországon az ENSZ Egyezményben előírt követelmények a munkavállalás, munkavégzés területén. A vizsgálat célja a fogyatékossággal élők munkavállalási lehetőségeinek, a munkaerőpiacon „versenyképes” tudásúak munkáltatásának feltérképezése volt.

A megállapított tényállás
Panaszos Nonprofit Kft., mint munkáltató a szociális foglalkoztatáshoz nyújtandó állami támogatás részbeni hiánya miatt több foglalkoztatott munkaviszonyának megszüntetésére kényszerült. A munkáltató a Pest Megyei Kormányhivatal Munkaügyi Központja Ceglédi Kirendeltségén (a továbbiakban: munkaügyi központ) kérelmezte a cselekvőképességet kizáró gondnokság alatt álló elbocsátott foglalkoztatottak álláskeresőként való nyilvántartásba vételét. 
A munkaügyi központ a munkáltatót arról tájékoztatta, hogy a jelenleg hatályos jogszabályok szerint ez nem lehetséges, továbbá hivatkozott arra is, hogy a cselekvőképtelen személyek foglalkoztatásával összefüggésben az Alkotmánybíróság a 39/2011. (V. 31.) számú határozatában megállapította, hogy az Országgyűlés mulasztásban megnyilvánuló alkotmányellenességet valósít meg azáltal, hogy nem teremtette meg a cselekvőképtelen nagykorú személyek munka- vagy egyéb jogviszonyon alapuló foglalkoztatásának törvényi feltételeit. Az Alkotmánybíróság ezért határozatában felhívta az Országgyűlést, hogy jogalkotási feladatának 2011. december 31-ig tegyen eleget.
Megkeresésemben a nemzetgazdasági miniszter tájékoztatását kértem arról, hogy milyen intézkedéseket tett a cselekvőképtelen nagykorú személyek munka- vagy egyéb jogviszonyon alapuló foglalkoztatása törvényi feltételeinek megteremtése érdekében.
A foglalkoztatásért felelős államtitkár válaszlevelében arról tájékoztatott, hogy a cselekvőképtelen munkavállalók foglalkoztatásának alapvető munkajogi szabályait az új Mt. foglalja össze a munkaviszony egyes típusaira vonatkozó különös szabályok meghatározásával. Az új Mt. így megteremtette a cselekvőképtelen munkavállalók foglalkoztatásának feltételeit a munkajog kódexében, a korábban a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény által nem szabályozott tárgykörben is. 
Speciális szabály vonatkozik a jognyilatkozatok tételére, amely szerint a cselekvőképtelen személy nevében törvényes képviselője tesz jognyilatkozatot (új Mt. 21. § (5) bekezdés). A munkavállaló védelme érdekében további garanciális rendelkezés, hogy a cselekvőképtelen munkavállaló csak olyan munkakörre létesíthet munkaviszonyt, amelyet egészségi állapotánál fogva tartósan és folyamatosan képes ellátni (új Mt. 212. § (1) bekezdés). A munkavállaló munkakörét az ahhoz tartozó feladatok részletes leírásával kell meghatározni. A munkavállalóra vonatkozó egészségügyi alkalmassági vizsgálat kiterjed a részletes munkaköri feladatok ellátására (új Mt. 212.§ (2) bekezdés). A munkavállaló munkavégzését folyamatosan és oly módon kell felügyelni, hogy az az egészséges és biztonságos munkafeltételek megtartását biztosítsa (új Mt. 212.§(3) bekezdés). 
Mindemellett az új Mt. kizárja a munkavállaló kártérítési felelősségét, a vétkességi és az ún. objektív jellegű (megőrzési felelősség, leltárhiányért fennálló) felelősség alakzatára kiterjedően. Ezzel teljesíti az Alkotmánybíróság határozatában megfogalmazott azon követelményt, amely a belátási képesség tartós és teljes hiányából eredően speciális törvényi garanciák szükségességére vonatkozik, a cselekvőképtelen munkavál1alók fokozott védelme érdekében. Erre is tekintettel a fiatal munkavállalókra vonatkozó rendelkezések megfelelően irányadók (új Mt. 212.§ (3) bekezdés) a cselekvőképtelen munkavállaló foglalkoztatása esetén is; az új Mt. 212.§-ában szabályozott garanciáktól pedig sem a felek megállapodása, sem kollektív szerződés nem térhet el (új Mt. 213.§ g) pont).
A munkajogi szabályozáson túlmenően a foglalkoztatási jog önálló jogpolitikai elvek és jogi szabályozási szempontok alapján foglalja össze többek között a munkaerő-piaci szolgáltatásokra vonatkozó rendelkezéseket (munkaerő-piaci és foglalkozási információ nyújtása, munka-, pálya-, álláskeresési, rehabilitációs, helyi (térségi) foglalkoztatási tanácsadás, munkaközvetítés). Az állami foglalkoztatás-politika elsősorban a foglalkoztatási feszültségek, a munkaerő-piaci problémák kezeléséhez, a foglalkoztatási eszközök és az álláskeresői ellátó rendszer működtetéséhez kapcsolódik, és nem terjed ki a cselekvőképtelen munkavállalók munkaközvetítésére.
A foglalkoztatás elősegítéséről és a munkanélküliek ellátásáról szóló 1991. évi IV. törvény (Flt.) alkalmazásában ennek következtében nem lehet álláskeresőként nyilvántartásba venni a cselekvőképtelen személyeket. Az állami foglalkoztatási szerv álláskeresőként – kérelmére – azt a személyt veszi nyilvántartásba, aki megfelel az 58.§ (5) bekezdés d) pontjának 1-5. alpontjaiban meghatározott feltételeknek és kötelezettséget vállal arra, hogy az állami foglalkoztatási szervvel a (9)-(10) bekezdésben foglaltak szerint együttműködik (Flt. 54.§ (11) bekezdés). Az együttműködési kötelezettség teljesítése az álláskeresőként történő nyilvántartásba vétel kiemelt feltétele. A munka önálló keresése és az együttműködés megvalósítása olyan személyhez kötött cselekmények, amelyek nem szűkíthetőek le a törvényes képviselő által tett jognyilatkozatok megtételére, az kizárólag személyesen gyakorolható. Az Flt.-ben e jogok gyakorlása és kötelezettségek teljesítése jelentősen különbözik az Mt. szabályozási rendszerétől, ezért annak elveit nem lehet kiterjeszteni a munkaerő-piaci szolgáltatások igénybevételére.
A cselekvőképtelen személyekre mindazonáltal speciális támogatási rendszer vonatkozik, amely a szociális ellátórendszer részeként önálló szabályozáson alapul. Önálló intézményrendszer keretében külön szakigazgatási szerv működik a cselekvőképtelen személyek támogatása és speciális foglalkoztatásának elősegítése terén. Ez utóbbi körben speciálisan biztosítja a jogalkotó a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény szerinti szociális foglalkozatás feltételrendszerét is.
A foglalkoztatáspolitikáért felelős államtitkár véleménye szerint megállapítható, hogy a cselekvőképtelen személyek jogainak szabályozása terén a hatályos jogszabályi környezet összetett garanciákkal biztosítja a cselekvőképtelen személyek jogainak védelmét a foglalkoztatás speciális jellegéhez igazodóan. Másrészről az új Mt. idézett rendelkezései a 39/2011. (V. 31.) AB határozatban megfogalmazott követelményeknek megfelelően biztosítják a cselekvőképtelen munkavállaló munkaviszony-létesítésének feltételeit, figyelembe véve a munkavégzéssel járó felelősség és munkavédelem szempontjait is.

A vizsgálat megállapításai
1.	A hatáskör tekintetében
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg. Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
A Nemzetgazdasági Minisztérium és a munkaügyi központok az Ajbt. 18. § (1) a) pontja szerint közigazgatási szervnek tekintendők, így tevékenységük vizsgálata az Ajbt. 18. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.

2. Az alapvető jogok tekintetében
A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye 
Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerint a Magyarország független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel állapította meg, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság szerint a jogbiztonság az állam kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.
Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket31. A közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazást pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni. Nem hagyható figyelmen kívül továbbá, hogy a kiszámíthatóság – beleértve az egységes jogalkalmazást – és az eljárási garanciák biztosítása szorosan összekapcsolódik az egyes alanyi alapjogok, szabadságjogok védelmével, mintegy kölcsönösen feltételezik egymást.

Az emberi méltósághoz való jog
Az Alaptörvény II. cikke alapján az emberi méltóság sérthetetlen, minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz. A korábban irányadó és az Alaptörvény hatályba lépését követően is hivatkozási pontot jelentő alkotmánybírósági gyakorlat az emberi méltósághoz való joggal kapcsolatosan arra hívja fel a figyelmet, hogy a méltóság az emberi élettel eleve együttjáró minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő.
Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.
A méltósághoz való jognak részét képezi az is, hogy minden embert másokkal egyenlő méltóságú személyként kell kezelni, vagyis az egyes emberek és embercsoportok között tilos indokolatlan, ésszerűtlen különbséget tenni.
Az I. cikk (3) bekezdése határozza meg az alapjog korlátozás kritériumait, amely szerint arra csak más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával kerülhet sor.

A hátrányos megkülönböztetés tilalma, a fogyatékossággal élők védelme
Az Alaptörvény XV. cikkének (2) bekezdése tartalmazza a diszkrimináció tilalmát, mely szerint Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja. Az Alaptörvény XV. Cikk (4) bekezdése továbbá előírja, hogy Magyarország az esélyegyenlőség megvalósulását külön intézkedésekkel segíti, a XV. cikk (5) bekezdése emellett külön is kiemeli, hogy Magyarország külön intézkedésekkel védi a gyermekeket, a nőket, az időseket és a fogyatékkal élőket.
A két évtizedes, töretlen, az Alaptörvény fenti rendelkezése alapján továbbra is irányadónak tekinthető alkotmánybírósági gyakorlat rögzíti, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként, egyenlő méltóságú személyként kell kezelnie, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni. A megkülönböztetés alkotmányossága tekintetében az Alkotmánybíróság két mércét alkalmazott. Az alkotmányos alapjogok tekintetében megvalósuló egyenlőtlen bánásmód esetén annak alkotmányossága az alapvető jogok korlátozására irányadó szükségességi-arányossági teszt alapján ítélhető meg. Bár az Alkotmány – ahogyan az Alaptörvény is – szövegszerűen csak az alapvető jogok tekintetében tiltotta a hátrányos megkülönböztetést, az Alkotmánybíróság szerint e tilalom, ha a megkülönböztetés sérti az emberi méltósághoz való alapvető jogot, kiterjed az egész jogrendszerre.
Az egyenlő bánásmóddal és az esélyegyenlőséggel összefüggésben érdemes arra is utalni, hogy az alapvető jogok biztosa számára az ombudsmantörvény immár fontos célként fogalmazza meg a leginkább veszélyeztetett társadalmi csoportokhoz tartozó személyek jogainak fokozott védelmét, ugyanakkor eddig az országgyűlési biztosok – külön törvényi felhívás nélkül is – kiemelt figyelmet fordítottak az ebbe a csoportba tartozók alapvető jogainak a védelmére. A töretlen ombudsmani gyakorlat alapján nyilvánvalóan e személyi körbe tartoznak – különböző okok miatt – a hajléktalanok, a fogyatékossággal élő személyek, az idősek, a betegek, ezen belül pedig kiemelten a pszichiátriai betegek, a fogvatatottak, továbbá ide sorolhatóak a 18 év alatti gyermekek, sőt a 18 év feletti fiatal felnőttek is.
A felsorolt egyes társadalmi csoportok más és más okokból (például az egzisztenciális helyzetük, életkoruk, egészségi vagy mentális állapotuk miatt) minősülhetnek veszélyeztetettnek, a közös pont bennük az, hogy helyzetük miatt egyfelől kiszolgáltatottak valamennyi állami, közhatalmi beavatkozással szemben. Másfelől esetükben súlyos és közvetlen következményekkel járhat az is, ha az állam nem tesz eleget egyes alkotmányos feladatainak, a speciális, rászorultakat segítő szabályozás és gyakorlat kialakításával, fenntartásával kapcsolatos kötelezettségeit nem vagy nem megfelelően látja el. Legyen szó ugyanakkor indokolatlan közhatalmi beavatkozásról, vagy éppen állami feladat, kötelezettség elmulasztásáról, az érintettek jog-, illetve érdekérvényesítő képessége minimális.
A jogegyenlőség, az egyenlő bánásmód követelményének érvényesülése és az esélyegyenlőség előmozdításának kötelezettsége, az egyes, kiemelten védett csoportok jogainak megfelelő biztosítása kiemelt fontosságú a foglalkoztatás területén, a munka világában. Az alapvető jogok biztosa minderre, valamint a vizsgálati hatáskör terjedelmére tekintettel az egyenlő bánásmód követelményének előmozdítása érdekében, az egyes védett csoportba tartozó személyek munkavállalásával, munkáltatásával összefüggésben több irányban folytat átfogó jellegű vizsgálatot.

A munka szabad megválasztásához való jog
Az Alkotmány korábbi rendelkezéseit értelmező, közel két évtizedes alkotmánybírósági gyakorlatban a munkához való jog alkotmányos alapjogként a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jogot jelentette. Erre figyelemmel számos ombudsmani jelentés, valamint éves beszámolók is rögzítették a foglalkoztatáshoz való jog jellegadó sajátosságait.
A második generációs szociális jogok közé sorolható foglalkoztatáshoz való jog két elemből áll, az egyik a „jog” a munkához, a munkavégzéshez, amely a munkahelyteremtést és ezek megőrzését, a munkanélküliség kezelését szolgáló állami foglalkoztatáspolitikát foglal magában, a másik pedig a foglalkozás megválasztásának szabadsága (alanyi jellegű jog). A foglalkoztatáshoz való joghoz kapcsolódik a munkahelyi szervezkedés szabadsága, amely arra is kiterjed, hogy a munkavállalók kollektíven, gazdasági és szociális érdekeik érvényre juttatása érdekében sztrájkjogukkal élhetnek. Az Alkotmánybíróság szerint a korlátozás más-más mérce alapján ítélendő meg aszerint, hogy a foglalkozás gyakorlását vagy annak szabad megválasztását korlátozza-e az állam, s az utóbbin belül is különbözik a megítélés az adott foglalkozásba kerülés szubjektív, illetve objektív korlátokhoz kötésének megfelelően. A munkához való jogot az veszélyezteti a legsúlyosabban, ha az ember az adott tevékenységtől el van zárva, azt nem választhatja.
Bár a 2012. január 1-jétől hatályos Alaptörvény számos alkotmányi elemet átvesz, érintetlenül hagy, a szociális jogokkal, ezen belül a foglalkoztatáshoz való joggal összefüggésben több figyelemreméltó változtatást hajt végre, ezek jelentősége azonban eltérő lehet. Az alaptörvény például nem tartalmazza az „egyenlő munkáért egyenlő bért” elvét, azonban az Alkotmánybíróság értelmezésében az Alkotmány 70/B. § (2) bekezdése az általános diszkriminációtilalmat megfogalmazó rendelkezésnek (70/A. §) a munka világára való konkretizálása, így ez elvben nem okoz értelmezési problémát. Az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdése lényegében, kisebb módosítással átemelte az Alkotmány 70/B. § (1) bekezdését, de nem tartalmazza annak első fordulatát, vagyis, hogy a „Magyar Köztársaságban mindenkinek joga van a munkához”.
Mindez ugyanakkor nem jelent tartalmi változást, mivel az Alkotmánybíróság gyakorlatában a munkához való jog alkotmányos alapjogként a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jogot jelenti. Az Alaptörvény XII. Cikk (1) bekezdésének második mondata ugyanakkor már egy teljesen új elemet és megközelítést foglal magában: jelentheti egyrészt a munkavégzési kötelezettség előírását a közösség gyarapítása érdekében a képességek és lehetőségek függvényében, másrészt a munkavégzéshez kapcsolódó arányos közteherviselés előírását egyaránt. Ezzel együtt államcélként jelenik meg a munkalehetőségek biztosítása. Azt is hozzá kell tenni, hogy ezen a területen (is) az alkotmányos mérce, szemlélet (esetleges) változása komplex csak más alaptörvényi szakasz (pl. emberi méltósághoz való jog, szociális biztonsághoz való jog) értelmezésével együttesen vázolható fel. A kötelező és irányadó majdani alkotmánybírósági határozatok megszületéséig ugyanakkor az európai sztenderdek (különösen a közösségi alapjogi normák) mellett – kizáró rendelkezés hiányában – az ombudsman számára továbbra is használhatóak a korábbi alkotmánybírósági gyakorlat megállapításai.
Az Alaptörvény XVII. cikke ugyancsak kiemelendő rendelkezéseket tartalmaz: rögzíti az együttműködési kötelezettséget, amely szerint a munkavállalók és a munkaadók – a munkahelyek biztosítására, a nemzetgazdaság fenntarthatóságára és más közösségi célokra is figyelemmel – együttműködnek egymással. Az Alaptörvény rendelkezik arról is, hogy minden munkavállalónak joga van az egészségét, biztonságát és méltóságát tiszteletben tartó munkafeltételekhez, a napi és heti pihenőidőhöz, valamint az éves fizetett szabadsághoz.

Nemzetközi kötelezettségeink és követendő európai példák
A fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ Egyezmény 26. Cikke értelmében a részes államok megtesznek minden hatékony és szükséges intézkedést – ideértve a sorstársi segítségnyújtást is – annak érdekében, hogy a fogyatékossággal élő személyek számára az élet minden területén biztosított legyen a legteljesebb függetlenség, a fizikai, mentális, szociális és szakmai képességek, valamint a teljes befogadás és részvétel elérése és megtartása. E célból a részes államok átfogó habilitációs és rehabilitációs szolgáltatásokat és programokat hoznak létre, erősítik és kiterjesztik azokat, különös tekintettel az egészségügy, a foglalkoztatás, az oktatás és a szociális szolgáltatások terén, oly módon, hogy a habilitációs és rehabilitációs szolgáltatások és programok:
a) a lehető legkorábbi szakaszban kezdődnek, és az egyéni igények és képességek multidiszciplináris értékelésén alapulnak;
b) támogatják a közösségben való részvételt és az abba való befogadást, önkéntes alapon működnek, és a fogyatékossággal élő személyek lakóhelyéhez – a vidéki régiókat is beleértve – a lehető legközelebb vannak.
Az Egyezmény 27. Cikke kimondja, hogy a részes államok elismerik a fogyatékossággal élő személyek munkavállaláshoz való jogát, másokkal azonos alapon; ez magában foglalja egy, a fogyatékossággal élő személyek számára nyitott, befogadó és hozzáférhető munkaerő-piacon szabadon választott és elfogadott munka révén nyerhető megélhetés lehetőségének jogát. A részes államok védik és segítik a munkához való jog érvényesülését – ideértve azokat is, akik a munkavégzés ideje alatt váltak fogyatékossá –, azáltal, hogy megteszik a szükséges lépéseket, akár törvényalkotás útján is, annak érdekében, hogy többek között:
a) megtiltsanak mindennemű, a fogyatékosság alapján történő, a munkavállalás bármely formájával kapcsolatos hátrányos megkülönböztetést, beleértve a munkaerő-toborzás, az alkalmazás és a foglalkoztatás feltételeit, a foglalkoztatás folytonosságát, a szakmai előmenetelt, valamint a biztonságos és egészséges munkakörülményeket;
b) a fogyatékossággal élő személyek méltányos és kedvező munkafeltételekhez való jogát másokkal azonos alapon védjék, beleértve az esélyegyenlőséget és az azonos értékű munkáért járó azonos díjazást, a biztonságos és egészséges munkakörülményeket, beleértve a zaklatás elleni védelmet és a sérelmek orvoslását;
c) biztosítsák, hogy a fogyatékossággal élő személyek másokkal azonos alapon gyakorolhassák munkaügyi és szakszervezeti jogaikat;
d) biztosítsák a fogyatékossággal élő személyek számára, hogy hatékonyan hozzáférjenek az általános szakmai és pályaválasztási tanácsadói programokhoz, a közvetítői szolgáltatásokhoz, valamint a szakképzéshez és továbbképzésekhez;
e) előmozdítsák a fogyatékossággal élő személyek elhelyezkedési és előrelépési lehetőségeit a munkaerőpiacon, valamint segítséget nyújtsanak a munkahely felkutatása, megszerzése, megtartása és a munkához való visszatérés során;
f) támogassák az önfoglalkoztatás, a vállalkozás, a szövetkezetek fejlesztésének és az egyéni vállalkozás elindításának lehetőségeit;
g) fogyatékossággal élő személyeket foglalkoztassanak a közszférában;
h) megfelelő politika és intézkedések révén elősegítsék a fogyatékossággal élő személyek magánszektorban történő alkalmazását, amelybe beletartozhatnak megerősítő programok, ösztönzők és egyéb intézkedések;
i) biztosítsák, hogy a munkahelyen ésszerű elhelyezés legyen biztosítva a fogyatékossággal élő személyek számára;
j) elősegítsék a fogyatékossággal élő személyek munkatapasztalat-szerzését a nyílt munkaerőpiacon;
k) támogassák a fogyatékossággal élő személyeknek szóló szakképzési és szakmai rehabilitációt, a munkában tartási és munkába való visszatérést segítő programokat.
2. A részes államok biztosítják, hogy a fogyatékossággal élő személyeket ne tarthassák rabszolgasorban vagy szolgaságban, valamint hogy – másokkal azonos alapon – részesüljenek a kényszer vagy kötelező munkával szembeni védelemben.
Az Európai Szociális Charta 15. Cikke szerint a fizikailag vagy szellemileg fogyatékos személyek szakmai képzéshez, rehabilitációhoz és újra-beilleszkedéshez való joga tényleges megvalósulásának biztosítása érdekében a Szerződő Felek kötelezettséget vállalnak arra, hogy
1. megfelelő intézkedéseket tesznek a képzési lehetőségek biztosítására, ahol szükséges, ott a köz- vagy magánjellegű speciális intézmények bevonásával is;
2. megfelelő intézkedéseket tesznek a fizikailag fogyatékos személyek munkába állására, mint speciális munkakereső szolgáltatások létrehozása, lehetőségek teremtése a védett foglalkoztatásra és a munkaadók ösztönzése fizikailag fogyatékos személyek alkalmazására.
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 26. cikke kimondja, hogy az Unió elismeri és tiszteletben tartja a fogyatékkal élő személyek jogát az önállóságuk, társadalmi és foglalkozási beilleszkedésük, valamint a közösség életében való részvételük biztosítását célzó intézkedésekre.
Az Európai Parlament Foglalkoztatási és Szociális Bizottságának a fogyatékossággal elő személyek mobilitásáról és befogadásáról, valamint a 2010-2020 közötti időszakra vonatkozó európai fogyatékosságügyi stratégiáról szóló jelentése hangsúlyozza, hogy a valamilyen fogyatékossággal elő népesség bevonása nélkül semmiképp sem teljesíthető az Európai Unió Európa 2020 stratégiájának azon célkitűzése, hogy 2020-ra 75%-ra emeljék a 20 és 64 éves életkor közötti népesség foglalkoztatási rátáját.
A jelentés azt is kiemeli, hogy az államháztartási megszorító intézkedések közül nem lehet elfogadni azokat, amelyek célja a fogyatékossággal elő személyeknek nyújtott szolgáltatások, illetve társadalmi befogadásukat elősegítő projektek költségvetésének indokolatlan csökkentése, hiszen ez a fogyatékossággal elő emberek bizonyos alapvető és elidegeníthetetlen jogai biztosításának megszűnését eredményeznék. Ezzel szemben határozottan növelni kell a befektetéseket ezen a téren, és a jelentés leszögezi, hogy az Európai Unióban minden egészségügyi szolgáltatásnak az egyetemesség, a minőségi ellátáshoz való hozzáférés, a méltányosság és a szolidaritás alapvető értékein kell alapulnia.

3. Az ügy érdeme tekintetében
Az Alaptörvény XII. cikk (1) és (2) bekezdései értelmében mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz. Képességeinek és lehetőségeinek megfelelő munkavégzéssel mindenki köteles hozzájárulni a közösség gyarapodásához. Magyarország törekszik megteremteni annak feltételeit, hogy minden munkaképes ember, aki dolgozni akar, dolgozhasson.
Az Alkotmánybíróság 39/2011. (V. 31.) számú határozatában kifejtette, hogy a munka és a foglalkozás megválasztásának és gyakorlásának jogából, mint „mindenkit megillető” alanyi jogból következik, hogy amennyiben a cselekvőképtelen személyek munkát képesek és akarnak is végezni, attól ne legyenek elzárva. A cselekvőképtelen személyek vonatkozásában a munkához és a foglalkozáshoz való jog intézményi oldala alapvetően a rehabilitációs célú munkalehetőségek megteremtésére vonatkozó állami kötelezettséget jelenti. (…) Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a cselekvőképtelen személyek munkaviszonyon vagy törvényen alapuló más jogviszonyban történő foglalkoztatásból való teljes mértékű kizárása (pl. a betanított munkafolyamatok alapján történő munkavégzésből) – figyelemmel a munka szabad megválasztásához való jogra [Alaptörvény XII. cikk (1)] – alkotmányosan nem indokolható. A vizsgált jogi szabályozásból (Ptk., Mt., Sztv.) hiányoznak a munkához való alapjog érvényesülését biztosító törvényi garanciák.
A cselekvőképtelen személyek munkaviszony-létesítésének lehetővé tételénél figyelembe kell venni a munkavégzéssel járó felelősség és munkavédelem szempontjait, amelyek a belátási képesség teljes és tartós hiányával rendelkező személyek esetén szükségképpen speciális szabályok meghozatalát igénylik (akár a saját védelmük érdekében is). Ahogy az Sztv. a munka-rehabilitációs tevékenységre vonatkozó szabályozás során meghatározta a cselekvőképtelen személyek munkavégzésének törvényi kereteit, úgy a munkaviszonyon vagy más jogviszonyon alapuló foglalkoztatás törvényi keretei is meg határozhatók e személyi kört érintően. A szabályozás szükségessége épp a belátási képesség tartós és teljes hiányából ered; megfelelő – a munkaviszony-létesítésre és a munkavégzésre jelenleg irányadó általános rendelkezéseken túl további – törvényi garanciákra van szükség a cselekvőképtelen munkavállalók fokozott védelme érdekében. A cselekvőképtelen személyek esetén e garanciáknak ki kell terjedniük a munkavállaló védelmére (azaz, hogy a munkaviszony vagy törvényben meghatározott speciális munkaszerződés keretében lehetővé tett foglalkoztatással a munkaadók ne éljenek vissza) épp úgy, mint a fokozott munkavédelmi előírások meghatározására, illetve a pszichés állapottal vagy szellemi fogyatkozással kapcsolatos egészségügyi ellátás igénybevétele lehetőségének a biztosítására is. Összességében a szabályozásnak törekednie kell a cselekvőképtelen személyek munkavállalási esélyeinek növelésére.
Az új Mt.-nek a cselekvőképtelen munkavállalókra vonatkozó 212. §-ában megfogalmazott rendelkezései értelmében a cselekvőképtelen munkavállaló csak olyan munkakörre létesíthet munkaviszonyt, amelyet egészségi állapotánál fogva tartósan és folyamatosan képes ellátni. A munkavállaló munkakörét az ahhoz tartozó feladatok részletes leírásával kell meghatározni. A munkavállalóra vonatkozó egészségügyi alkalmassági vizsgálat kiterjed a részletes munkaköri feladatok ellátására. A munkavállaló munkavégzését folyamatosan és oly módon kell felügyelni, hogy az az egészséges és biztonságos munkafeltételek megtartását biztosítsa. A munkavállaló esetében a XIV. fejezet szabályai nem alkalmazhatók, egyebekben a fiatal munkavállalóra vonatkozó rendelkezések megfelelően irányadók.
Az új Mt. 21. § (5) bekezdése értelmében a cselekvőképtelen személy nevében törvényes képviselője tesz jognyilatkozatot.

A fogyatékosjogi jogszabályok értelmében fogyatékos személy az, aki érzékszervi – így különösen látás-, hallásszervi, mozgásszervi, értelmi – képességeit jelentős mértékben vagy egyáltalán nem birtokolja, illetőleg a kommunikációjában számottevően korlátozott, és ez számára tartós hátrányt jelent a társadalmi életben való aktív részvétel során.3
A munkajogi jogszabályok értelmében megváltozott munkaképességű személy, aki testi vagy szellemi fogyatékos, vagy akinek az orvosi rehabilitációt követően munkavállalási és munkahely-megtartási esélyei testi vagy szellemi károsodása miatt csökkennek.4
A polgári jogi értelemben vett cselekvőképtelen személyt5 a foglalkozáspolitikai terminológia megváltozott munkaképességű, míg a fogyatékosügyi szabályok (a belátási képességet érintő, többnyire értelmi, pszicho-szociális megbetegedéssel küzdő) fogyatékos személyként jelölik.
Ma Magyarországon 53.830 ember él gondnokság alatt, akik közül mintegy 31.329 személy (58,2%) cselekvőképességet kizáró gondnokság alatt áll.6 Az adat világviszonylatban is megdöbbentően magas, rávilágít a gondnoksági rendszer diszfunkcionális működésére. Magyarországon sajnos nemcsak olyan fogyatékossággal élő emberek kerülnek cselekvőképességet kizáró gondnokság alá, akiknek „hiányzik a belátási képessége”, hanem olyanok is, akiknek ügyei intézéséhez segítségre lenne szüksége, a jogi szabályozás, illetve az ellátórendszer azonban nem tud alternatívát felajánlani számukra. 
A cselekvőképtelenség egy elavult, nehezen definiálható jogi kategória, melyet a fogyatékossággal foglalkozó tudományok már régen meghaladtak. A jogalkotó a cselekvőképtelenség fogalmával egy olyan heterogén csoportot foglal egy kategóriába, amelybe egyaránt tartozhat súlyosan, halmozottan fogyatékos ember és pszichiátriai betegséggel küzdő egyetemi professzor is, de időskori demenciával küzdő személyek, és szenvedélybetegek is elméletileg ebbe a körbe tartozhatnak. Komoly hibát jelent egy ilyen csoportot egységesen kezelni, és csupán a csoporthoz való tartozás címén egységesen megítélni munkavégző képességüket.7
Amint azt az OBH 3360/2003. számú ügyben folyatott ombudsmani vizsgálat megállapításait összefoglaló jelentés is tartalmazza, a polgári jogi cselekvőképesség nem egyenlő a munkavégzési képességgel, nem egymásnak megfelelő fogalmak. Egyértelmű továbbá, és a vizsgált téma szempontjából fontos, hogy a fogyatékosság és a korlátozott cselekvőképesség vagy a cselekvőképtelenség sem koherens fogalmak. A gondnokság alá helyezés folyamatában sem vizsgálja az igazságügyi szakértő a munkaképességet, ez nem is feladata. A foglalkoztatás-egészségügyi szakemberek a gondnokság alatt álló munkavállalókat is nyilváníthatják munkaképesnek. Az adott munkavégzéstől, feladattól és a munkavállaló képességeitől függ a munkaképesség megítélése, hiszen nyilvánvalóan olyan munkát végez mindenki – a nem fogyatékossággal élő emberek között is – amire képes és amire alkalmazható.8
A cselekvőképtelen munkavállaló csak olyan munkakörre létesíthet munkaviszonyt, amelyet egészségi állapotánál fogva tartósan és folyamatosan képes ellátni. Az ilyen munkavállaló munkaköri alkalmassági vizsgálatát a részletes munkaköri feladatok alapján kell elvégezni, illetőleg a munkaköri alkalmasságot ennek alapján el elbírálni. A munkaköri alkalmassági vizsgálatot végző foglalkozás-egészségügyi szolgálatot nyújtó orvos nem általánosságban, hanem a munkáltató által részére adott információk alapján méri fel a munkakör, a munkahely által előidézett megterhelés jellegét, fokát. (…) Ennek alapján az Mt. speciális szabálya legfeljebb annyiban jelent eltérést, hogy a munkáltató a cselekvőképtelen munkavállaló részletes munkaköri feladatait lesz köteles az orvossal közölni, és így az orvos ezt alapul véve bírálhatja el a munkaköri alkalmasságot. Amíg az általános szabályok szerint feltehetően elegendő, hogy a munkáltató annyit közöljön az orvossal, hogy a munkavállalót „raktáros” munkakörben kívánja foglalkoztatni, amely meghatározott súlyok emelésével jár, addig a cselekvőképtelen munkavállaló vizsgálatához meg kell adja a raktáros munkakörbe tartozó, valamennyi részfeladatot a csomagolástól kezdve a gépkocsi felrakásáig.9
Az Mt. 45.§-a értelmében a feleknek a munkaszerződésben meg kell állapodniuk a munkavállaló munkakörében. A munkakör magában egy összefoglaló fogalom, azoknak a konkrét munkaköri feladatoknak a jellegét adja meg, amelyeket a munkavállalónak a munkáltató rendelkezése szerint végeznie kell. (…) A feleknek tehát kifejezetten meg kell határozniuk a munkaszerződésben azokat a konkrét munkákat, amelyek ellátására a cselekvőképtelen munkavállaló köteles, a munkáltató egyoldalú intézkedésével e munkák körét még akkor sem jogosult bővíteni, ha egyébként az adott munka jellegénél fogva a munkakörhöz tartozónak minősülne.10
A cselekvőképtelen munkavállaló munkavégzését folyamatosan ellenőrizni kell, a munkavállaló felügyeletét pedig olya módon kell megszervezni, hogy azzal az egészséges és biztonságos munkafeltételek megtartása folyamatosan biztosított legyen.
A munkavédelmi előírások a munkáltató általános kötelezettségeként írják elő a munkavállaló ellenőrzését, felügyeletét, irányítását. Ezek az előírások azonban – leegyszerűsítve – nem azt jelentik, hogy minden egyes munkavállaló mellé be kellene osztani egy másikat annak érdekében, hogy ez utóbbi az előző munkáját irányítsa, felügyelje, ellenőrizze. Ehhez a rendelkezéshez képest kell értelmezi az Mt. szabályát, amely ilyen módon speciális, szigorúbb előírást tartalmaz, megszabva a munkavállaló folyamatos ellenőrzését, felügyeletét.11
A fentiekből egyértelműen kitűnik, hogy a gondnokság alá helyezés miatti cselekvőképtelenség (az ügyek viteléhez szükséges belátási képesség hiánya) és a munkavégzési képesség nem azonos és egymásnak nem megfeleltethető fogalmak. Erre utal az is, hogy a munkaképességet a gondnokság alá helyezésről rendelkező bíró, valamint az általa kirendelt szakértő sem vizsgálja, azt kizárólag foglalkozás-egészségügyi orvos vizsgálhatja, illetve bírálhatja felül. Ezt támasztja alá a munkaköri, szakmai, illetve személyi higiénés alkalmasság orvosi vizsgálatáról és véleményezéséről szóló 33/1998. (VI. 24.) NM rendelet 3. § (6) pontja is, amelynek értelmében a munkaköri, szakmai, illetve személyi higiénés alkalmasság vizsgálata nem terjed ki a munkaképesség változás mértékének, a rokkantság fokának meghatározására, valamint a szellemi képesség és az elmeállapot véleményezésére.
A cselekvőképtelen munkavállalók – különös tekintettel a csoporthoz tartozók heterogén jellegére – munkakeresésének, és ebből következően munkavállalásának, valamint alkalmazásának csupán a cselekvőképtelenség (gondokság alá helyező bírósági határozat) ténye nem képezheti akadályát. Ahhoz, hogy ezeknek a személyeknek a társadalmi integrációja és foglalkoztatása megvalósuljon, a környezet – munkaügyi központ munkatársai, törvényes képviselő, munkáltató, munkatársak stb. – kiemelt figyelmére és odafigyelésére, illetve egyéni intézkedésekre van szükség, amelyek által az Alaptörvény esélyegyenlőségi és a fogyatékossággal élők védelmére vonatkozó rendelkezései valós tartalmat kapnak. 
Az Flt. 54.§ (11) bekezdése értelmében az állami foglalkoztatási szerv álláskeresőként – kérelmére – azt a személyt veszi nyilvántartásba, aki
a) megfelel az 58. § (5) bekezdés d) pontjának 1-5. alpontjaiban meghatározott feltételeknek és
b) kötelezettséget vállal arra, hogy az állami foglalkoztatási szervvel a (9)-(10) bekezdésben foglaltak szerint együttműködik.
A konkrét beadványban szereplő munkaügyi központ az Flt. 58.§ (5) bekezdés d) pontjának 1. pontjára hivatkozással tagadta meg a cselekvőképtelen, eddig foglalkoztatott munkaképes álláskeresők regisztrálását, miszerint ők nem rendelkeznek a munkaviszony létesítéséhez szükséges feltételekkel. Álláspontom szerint a hivatkozott feltétel megfogalmazása túl tág és általános. Az Flt., illetve egyéb vonatkozó végrehajtási rendelet, vagy módszertani útmutató sem rendelkezik azokról a munkaviszony létesítéséhez szükséges konkrét feltételekről, amelyek hiánya az álláskereső nyilvántartásba vételét nem teszik lehetővé.
Az Alaptörvény I. cikke értelmében 
(1)AZ EMBER sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani. Védelmük az állam elsőrendű kötelezettsége.
(2) Magyarország elismeri az ember alapvető egyéni és közösségi jogait.
(3) Az alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható.
Véleményem szerint csupán az álláskeresési és az együttműködési tevékenység személyes jellegére való hivatkozás az Alaptörvény I. cikke értelmében sem elfogadható, hiszen az minden jogszabályi, fogyatékosügyi és foglalkoztatás szakmai megalapozottságot, illetve célt nélkülöz, mégis számos munkaképes cselekvőképtelen személyt zár el a munkakereséstől, rekeszt ki a munka világából.
A fogyatékossággal élők foglalkoztatási helyzetének vizsgálatára vonatkozó AJB-2618/2012. számú jelentésemben a munkaerőpiaci szolgáltatások vonatkozásában megállapítottam, hogy a munkaügyi központok eleget tesznek a munkaerőpiaci szolgáltatásokról, valamint az azokhoz kapcsolódóan nyújtható támogatásokról szóló 30/2000. (IX. 15.) GM rendelet előírásainak, és valamennyi a munkaügyi központokhoz forduló ügyfél részesül a jogszabályban meghatározott szolgáltatásban. A gyakorlati tapasztalatok azonban azt mutatják, hogy a munkaügyi központok által nyújtandó szolgáltatások a fogyatékossággal élő személyek részéről kihasználatlanok. Ennek oka vélhetően, hogy a fogyatékossággal élő emberek nagyobb bizalommal fordulnak a civil szervezetekhez, mint a munkaügyi központokhoz a hivatalokban és az eljárásokban való igazodási nehézségektől tartva. Álláspontom szerint a munkaügyi központoknak a panaszbeadványban sérelmezett gyakorlata – miszerint a cselekvőképességet kizáró gondnokság alatt állókat nem regisztrálják álláskeresőként – a fogyatékossággal élők és a munkaügyi központok közötti űrt növelné, és még kevesebb fogyatékos személy fordulna bizalommal a számukra munka világához vezető ajtót jelentő központokhoz.
A cselekvőképességet kizáró gondnokság intézményével, és annak az új Ptk. tervezetében történő megjelenésével kapcsolatban fontos megjegyezni, hogy a Fogyatékossággal Élő Személyek Jogairól szóló ENSZ egyezmény magyarországi végrehajtásáról készült nemzeti jelentést értékelő Bizottsági összefoglaló 26. pontjában a Bizottság felhív arra, hogy a magyar Kormány tegyen határozott lépéseket annak érdekében, hogy az új Polgári Törvénykönyv tervezetében szereplő „cselekvőképességet teljesen korlátozó gondnokság” jogintézmény helyett a „cselekvőképességet korlátozó gondnokság” kerüljön előtérbe, amelynek következtében az egyén saját maga gyakorolhatja a munkához való jogát (including with respect to the individuals right, own their own (…) to work).12
A cselekvőképtelen munkavállalók munkavégzésének lehetőségét az új Mt. kifejezett rendelkezésekkel teremtette meg, amelyek összhangban vannak a Ptk. vonatkozó előírásaival. A Ptk. 15/A. § (1) bekezdés értelmében ugyanis a cselekvőképtelen személy munkajogviszonyt is létesíthet, hiszen nevében gondnoka jár el. A gondnoknak a véleménynyilvánításra képes gondnokolt kívánságát, kéréseit – pl. a tartózkodási helyére vonatkozóan – a döntések meghozatala előtt meg kell hallgatnia és lehetőség szerint figyelembe kell vennie. Mindezek értelmében tehát a munkaképes cselekvőképtelen személyek is rendelkeznek – a munkaügyi központok gyakorlata által megkívánt, azonban jogszabályban nem rögzített – a munkaviszony létesítéséhez szükséges feltételekkel, így álláskeresőként jogszerűen nyilvántartásba vehetők.
Mindezek alapján megállapítom, hogy nincsenek jogszabályi akadályai annak, hogy a munkaképes cselekvőképtelen álláskereső személyeket a munkaügyi központok álláskeresőként regisztrálják. A munkaügyi központok ezzel ellentétes gyakorlata – miszerint a cselekvőképtelen munkavállaló álláskeresőként arra hivatkozva nem regisztrálható, hogy a munkaviszony létesítéséhez szükséges feltételekkel nem rendelkezik – a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot idéz elő. Sérül egyúttal a cselekvőképtelen személyeket megillető emberi méltósághoz és a munka szabad megválasztásához való jog, illetve nem valósul meg az Alaptörvényben deklarált fogyatékossággal élő személyek védelme és az egyenlő bánásmód követelménye sem.

Intézkedéseim
A vizsgálatom során feltárt alapjoggal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni bekövetkeztük lehetőségének megelőzése érdekében 
1/ az Ajbt. 31. § (1) bekezdése alapján felkérem a nemzetgazdasági minisztert, hogy – a jelentésemben tett megállapítások figyelembe vételével – a Nemzeti Munkaügyi Hivatal főigazgatójával együttműködve kezdeményezzen határozott intézkedéseket a visszás jogalkalmazási gyakorlat megszüntetése, valamint valamennyi munkaügyi központ helyes jogalkalmazási gyakorlatról való tájékoztatása és alkalmazása érdekében;
2/ az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem a nemzetgazdasági minisztert, hogy készítse elő a az Flt. 58.§ (5) bekezdés d) pontjának olyan – a jelentésemben tett megállapítások figyelembe vételével történő – módosítását, amely biztosítja a munkaügyi központok egységes gyakorlatát, valamint az álláskeresők korlátozásoktól mentes joggyakorlását.

Budapest, 2012. október

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 A fogyatékossággal élők helyzete az Európai Unióban: a 2008–2009-es európai cselekvési terv
2 Jelentés a fogyatékossággal elő személyek mobilitásáról és befogadásáról, valamint a 2010–2020 közötti időszakra vonatkozó európai fogyatékosságügyi stratégiáról
3 Fot. 4. § a) pont; Az egyes fogyatékossági csoportok meghatározásáról a súlyos fogyatékosság minősítésének és felülvizsgálatának, valamint a fogyatékossági támogatás folyósításának szabályairól szóló 141/200. (VIII. 9.) Korm. rendelet
4 Flt. 58. § (5) bekezdés m) pontja
5 Ptk. 14-17. §
6 Statisztikai tükör, VI. évfolyam 45. szám; Összeállította: Központi Statisztikai Hivatal; 2012. július 6.
7 Szakmai értelmezés a 39/2011/. (V.31.) AB határozathoz, ÉFOÉSZ; http://www.efoesz.hu/download/ab_eszrevetelek.pdf letöltve 2012. 10.12.
8 OBH 3360/2003. számú jelentés
9 Az új Munkatörvénykönyvének magyarázata; Szerkesztette: Kardkovács Kolos; HVG-ORAC Lap- és Könyvkiadó, Budapest, 2012.; 365. oldal
10 Az új Munkatörvénykönyvének magyarázata; Szerkesztette: Kardkovács Kolos; HVG-ORAC Lap- és Könyvkiadó, Budapest, 2012.; 366. oldal
11 Az új Munkatörvénykönyvének magyarázata; Szerkesztette: Kardkovács Kolos; HVG-ORAC Lap- és Könyvkiadó, Budapest, 2012.; 367. oldal
12 Consideration of reports submitted by States parties under article 35 of the Convention: concluding observations of the Committee on the Rights of Persons with Disabilities: Hungary 26. The Committee recommends that the State party use effectively the current review process of its Civil Code and related laws to make immediate steps to derogate guardianship in order to move from substitute decision-making to supported decision-making, which respects the person’s autonomy, will and preferences and is in full conformity with article 12 of the Convention, including with respect to the individuals right, own their own (…) to work. Geneva, 17-28 September 2012.