Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-1753/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Varga Éva Csilla
Az eljárás megindulása
A panaszos fogvatartottat megőrzésre szállították a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetbe 2011 őszén, ahol három hetet töltött. Beadványában az elhelyezési körülményeket kifogásolta.
A panasz alapján felmerült a megalázó bánásmód tilalma, a vallás szabadságához, az emberi méltósághoz és az egészséghez való jog sérelmének gyanúja, ezért – az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) 18. § (1) bekezdése értelmében – vizsgálatot folytattam. Annak során megkerestem a büntetés-végrehajtás országos parancsnokát arra kérve, hogy a panaszos beadványában foglaltakat vizsgálja ki és annak eredményéről, esetleges intézkedéseiről – a vonatkozó dokumentumokat is mellékelve – tájékoztasson.

Érintett alapvető jogok 
–	Az élethez és az emberi méltósághoz való jog: „Az emberi méltósághoz való jog sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.” [Alaptörvény II. cikk]
–	A megalázó bánásmód tilalma: „Senki nem lehet kínzásnak, embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni, valamint szolgaságban tartani.” [Alaptörvény III. cikk] 
–	 A gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságához fűződő jog: „Mindenkinek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságához. Ez a jog magában foglalja a vallás vagy más meggyőződés szabad megválasztását vagy megváltoztatását és azt a szabadságot, hogy vallását vagy más meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon, akár egyénileg, akár másokkal együttesen, nyilvánosan vagy a magánéletben kinyilvánítsa vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolja vagy tanítsa.” [Alaptörvény VII. cikk]
–	A testi és lelki egészséghez való jog: „Mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez. Az (1) bekezdés szerinti jog érvényesülését Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő. [Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdések] 
–	Egészséges környezethez való jog: „Magyarország elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez.” [Alaptörvény XXI. cikk (1) bekezdés]

Alkalmazott jogszabályok
– az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.)
– a büntetések és intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr. (Bv. tvr.)
– a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII.12.) IM rendelet (R.)
– a fertőző betegségek és a járványok megelőzése érdekében szükséges járványügyi intézkedésekről szóló 18/1998. (VI.3.) NM rendelet (NM rendelet)

A fogvatartott panasza
A fogvatartott sérelmezte, hogy nem dohányzóként dohányzó zárkában helyezték el. A zárkában a kijelző gomb nem működött, amit többször jelzett a felügyeletnek, de a megjavításáról – anyaintézetébe való visszaszállításáig – nem gondoskodtak. Ezt különösen azért tartotta sérelmesnek, mert olyan fegyházbüntetését töltő elítéltet is elhelyeztek a 10 fős zárkában, aki korábban megerőszakolta egyik zárkatársát.
Nehezményezte azt is, hogy a zárkában hemzsegtek a csótányok, 2011. október 27. napján pedig a reggelire kapott kenyerébe is belemásztak. Hiába kérte többször is az étel kicserélését, a szolgálatot teljesítő felügyelő azt közölte vele, hogy „örüljön annak, hogy az ő reggelijébe még hús is jutott”. Az intézet tiszta ágyneműt, a kimosott ruhák számára ruhaszárítót nem biztosított.
Kifogásolta továbbá, hogy a zárkában lévő WC-nek nem volt ajtaja, a 27 m2-es alapterületű zárkában a 60 W-os égővel működő lámpát csak reggel 6-7 óráig, valamint 17-21 óráig kapcsolták fel. Napközben, rossz idő esetén, kérés ellenére sem engedélyezte a parancsnok a lámpa felkapcsolását. Nem adott lehetőséget arra sem, hogy halottak napján elhunyt hozzátartozóiról misén emlékezhessen meg.

A megkeresett szerv válasza
A büntetés-végrehajtás országos parancsnoka az alábbiakról tájékoztatott:
A fogvatartott– ott tartózkodása ideje alatt – nem terjesztett elő panaszt az intézmény vagy annak munkatársaival szemben, fogva tartása körülményei miatt az intézet felé, de a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Főügyészségen (továbbiakban: megyei főügyészség) igen. Az intézet – a főügyészségi megkeresések alapján – kivizsgálta a panaszokat, de a főügyészség több esetben nem fogadta el a vizsgálat eredményét, és további intézkedések megtételéről rendelkezett.
Az intézet a hiányosságok megszüntetése érdekében a szükséges intézkedéseket megtette, emellett az országos parancsnok is nyomatékosan felhívta az intézet parancsnokának figyelmét a főügyészség által elrendeltek teljes körű végrehajtására.
Az intézetparancsnok a 2012. május 15. napján kelt levelében a következőkről tájékoztatta az országos parancsnokot:
Az elítélt 3 alkalommal tartózkodott az intézetben megőrzésesként. Minden esetben a 216-os számú zárkában volt elhelyezve, amely nemdohányzó megőrzéses fogvatartottak elhelyezésére kijelölt zárka.
A megyei főügyészség bv. ügyésze a fogvatartott panaszával kapcsolatban 2012. január 18-án kért tájékoztatást az intézettől. 2012 áprilisában további adatokat kért a zárkatársak dohányzási szokásairól.
Az intézetben katolikus börtönlelkész dolgozik, aki diakónus. A diakónus a misén a papnak segédkezik, önállóan nem misézhet. A börtönlelkészhez a megőrzéses fogvatartottak is fordulhatnak lelki gondozás céljából. A panaszos megőrzése ideje alatt ilyen jellegű igényét nem jelezte.
Az intézet régebbi szárnyában – ahol a panaszost elhelyezték – a zárkákban lévő WC-k nincsenek fallal leválasztva. A bv. ügyész jelzése alapján azonban felmérték a leválasztás lehetőségét. Az átalakítás csak új szellőzőrendszer kialakításával valósulhat meg, amelynek rendkívül magas a költsége. Ennek fedezete jelenleg nem áll az intézet rendelkezésére.
A kenyérben talált rovarokkal kapcsolatban az elítélt az intézetben nem terjesztett elő panaszt, ezért annak kivizsgálására, orvoslására nem kerülhetett sor.
A zárkatárs személyiségére vonatkozó panasz sem merült fel a panaszos ott tartózkodásakor. Az elkülönítésre vonatkozó jogszabályi rendelkezésekben az elkövetett bűncselekmény szerinti differenciálás nem szerepel, ha egy fogvatartott veszélyezteti társai testi épségét, egyedi utasítás alapján határozzák meg elhelyezését, kezelését.  
A zárkák vészjelzőit naponta 2 alkalommal, váltáskor, az átadás-átvétel során ellenőrzik. Az érintett időszak alatt elvégzett zárkabiztonsági vizsgálat során is így történt. A körletszemle alkalmával szintén ellenőrizték a vészjelzőt. Összességében napi 2, illetve havonta legalább 62 alkalommal ellenőrzik a vészjelző működőképességét. Az ellenőrzések során hiba nem merült fel.
Az intézeti mosoda működési rendjéről szóló 54-5/30/2011. számú IP intézkedés 1. számú mellékletében szereplő „Tisztacsere végrehajtási ütemterv” alapján történik az ágynemű csere, melyet dokumentálnak. A pokrócok átmosása évente egyszer, májustól szeptemberig történik. Ha nagyon szennyezett, soron kívül kitisztítják. Az ágyneműk és pokrócok tisztítása az intézeti mosodában zajlik. 
Az intézet 2010-ben 40 db, 2011-ben 60 db fekvőszivacsot vásárolt, a megrongálódott szivacsokat kicserélték.
A 216-os zárkában a világítást 2 db 60 W-os izzó biztosítja. A világítás biztosítása a fogvatartott kérése, illetve külső fényviszonyok figyelembevételével történik.
Az intézet teljes területére kiterjedő rovar- és rágcsálóirtás 2011-ben 2 alkalommal, januárban és szeptemberben történt. A műszaki főelőadó tudomása szerint a fogvatatottak szóban jelezték a rovarok elszaporodását, ezért csótánycsapdákat helyeztek ki. [A megyei intézet 2012. január 20. és 23. napján kelt feljegyzései]

A megyei főügyészség vizsgálatának megállapításai
I. A mellékhelyiség elkülönítése
A megyei főügyészség – a panaszos fogvatartott által előterjesztett panasz alapján – vizsgálatot tartott a fogvatartottak anyagi és egészségügyi ellátásának ellenőrzése céljából. Megállapította, hogy a bv. intézet ún. régi szárnyában található zárkákban a WC-t függöny választja el a zárka egyéb részeitől. Rámutatott arra, hogy a WC függönnyel való elfedése nem felel meg az R. 135. § (2) bekezdésében szabályozott elkülönítésnek, ezért előírta az intézet számára, hogy tegyék meg a szükséges intézkedést a jogszabálysértés megszüntetése érdekében.
A „B” (régi) épületrészében lévő zárkák mellékhelyiségeinek elkülönítésén évek óta dolgozik az intézet. Az épület építészeti jellege miatt azonban a WC-k leválasztása komoly műszaki munkálatokkal járna, melynek anyagi fedezete nem áll az intézet rendelkezésére. A szükséges átalakítási munkálatok időszakos férőhely csökkenéssel is járnának, ez újabb, az elhelyezés törvényességét érintő problémákat idézne elő.

II. Egészségügyi kártevők elleni védekezés
A megyei főügyészség – a szóban forgó törvényességi vizsgálata során – a 2012. február 20. napján kelt 5.B.71/2012/1-II. számú rendelkezésében megállapította, hogy az évi két alkalommal történő teljes körű rovar- és rágcsálóirtás nem elegendő. Ezért elrendelte, hogy az intézet 2012. évtől évente négy alkalommal gondoskodjon a rovar- és csótányirtásról.
A parancsnok a törvényességi vizsgálat eredményét tudomásul vette. Arról tájékoztatta a főügyészséget, hogy az egészségügyi kártevők elleni évenkénti kötelező irtás megtörténik, ezen túlmenően pedig az intézet kártevőcsapdákat vásárolt, amelyeket szükség szerint használnak fel. A parancsnok arról is rendelkezett, hogy a fogvatartottak – igényük szerint - saját letéti pénzük terhére rovarcsapdát vásárolhatnak. A rendelkezésre álló pénzeszközök, valamint a jogszabályi környezet függvényében ezen kívül is igyekszik további prevenciós intézkedéseket is tenni a probléma megoldása érdekében.

III. Fogvatartottak elkülönítése
A megyei főügyészség megvizsgálta a megőrzésesként fogvatartott elítéltek elhelyezésének törvényességét is. Megállapította, hogy egy zárkában helyezték el a dohányzó és nemdohányzó elítélteket. A dohányzó elítélteket ugyan a befogadás alkalmával megkérdezték dohányzási szokásukról, és arról, hogy nemdohányzókkal történő együttes elhelyezés esetén vállalják-e a dohányzás mellőzését, a nyilatkozatuk írásbeli rögzítésére azonban nem került sor. 
Megállapította továbbá, hogy az intézetben egy zárkában elhelyeznek különböző végrehajtási fokozatú fogvatartottakat, a túlzsúfoltságra hivatkozva.
A megyei főügyészség a 2012. május 14. napján kelt 5.B.71/2012/1-VI. számú rendelkezésében előírta, hogy a megőrzésre befogadott fogvatartottakat – dohányzási szokásuk alapján is – el kell különíteni a fogvatartotti alrendszerben. Az intézetparancsnok intézkedett ennek végrehajtására.
Az 5.B.71/2012/1-VII. számú rendelkezésében a főügyészség előírta a különböző végrehajtási fokozatú elítéltek elkülönítését is, figyelemmel arra, hogy más jogok illetik meg, illetve más kötelezettségek terhelik a fegyház, börtön és fogház fokozatban szabadságvesztésüket töltő fogvatartottakat. Rámutatott arra, hogy az R. 39. § (1) bekezdése egyértelmű elkülönítési szabályokat tartalmaz. Nem teszi lehetővé az elítéltek olyan megkülönböztetést, hogy megőrzésesként vagy állandó jelleggel tartózkodik-e a bv. intézetben. Az intézet parancsnoka ennek érdekében is megtette a szükséges intézkedést.

A vizsgálat megállapításai
1. A hatáskör tekintetében
A feladat- és hatáskörömet, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságaimat az Ajbt. határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés f) pontja szerint a rendvédelmi szerv az alapvető jogok biztosa által vizsgálható hatóságnak minősül. A büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény 1. § (1) bekezdése szerint a büntetés-végrehatási szervezet állami, fegyveres rendvédelmi szerv, vagyis vizsgálati lehetőségem kiterjed a panaszolt büntetés-végrehajtási intézetre.

2. Az érintett alapvető jogok tekintetében
Az Alaptörvény II. cikke alapján az emberi méltóság sérthetetlen, minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz. A korábban irányadó és az Alaptörvény hatályba lépését követően is hivatkozási pontot jelentő alkotmánybírósági gyakorlat az emberi méltósághoz való joggal kapcsolatosan arra hívja fel a figyelmet, hogy a méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő.
Az Alaptörvény az emberi méltósághoz való joggal összefüggésben abszolút tilalmakat fogalmaz meg. Ezek értelmében senkit nem lehet kínzásnak, embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni, valamint szolgaságban tartani. 
Az emberi méltósághoz való jog érvényesülésével szorosan összefügg a megalázó bánásmód tilalma. A megalázó bánásmód lényege, hogy az érintettben olyan erős félelmet, lelki gyötrelmet és alsóbbrendűségi érzést okoz, ami alkalmas arra, hogy a testi és lelki ellenállását megtörje.
Mint ahogy arra az Alkotmánybíróság rámutatott, az állam büntető hatalmának önkényével, túlsúlyával szemben az egyént védő alkotmányos értékek történetileg elsősorban a büntetőjogra és a büntetőeljárásra fogalmazódtak meg és váltak – különböző részletességgel – az alkotmányok részeivé. Ez azonban nem jelenti a büntetés-végrehajtásban megnyilvánuló állami büntető hatalom korlátlanságát, a bűnösnek talált és büntetésre ítélt egyén teljes kiszolgáltatottságát. Az elítélt nem tárgya a büntetés-végrehajtásnak, hanem alanya, akinek jogai és kötelezettségei vannak. Jogainak egyik csoportját a büntetés-végrehajtás során is korlátozás nélkül vagy módosulással továbbélő alkotmányos alapjogok alkotják, másik csoportját pedig a büntetés, illetve a büntetőjogi intézkedés végrehajtásának tényéből és körülményeiből keletkező sajátos végrehajtási jogok.
A büntetés-végrehajtás alkotmányos kereteinek szélső értékeit egyrészről az emberi méltósághoz, a személyi biztonsághoz való jog, másrészről a kínzásnak, a kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmódnak és büntetésnek tilalma jelöli ki. Ezen belül a jogállamiságból, valamint az alapvető jogok lényeges tartalmának korlátozására vonatkozó tilalomból vezethető le, hogy a büntetések és intézkedések végrehajtása címén az állam milyen mértékben avatkozhat az egyén életébe, korlátozhatja alapjogait és szabadságát. [13/2001. (V.14.) AB határozat]
Az Alaptörvény VII. cikke rögzíti azt, hogy mindenkinek joga van a gondolat, a lelkiismeret és a vallás szabadságára. Ehhez kapcsolódóan fogalmazza meg az állam és az egyház különállásának elvét, amely amellett, hogy a szekularizált állam működésének egyik alapelve, a vallásszabadság egyik garanciájának is tekinthető. Az Alaptörvény azonban kifejezésre juttatja azt is, hogy az állam világnézeti semlegessége nem jelent egyúttal társadalmi közömbösséget is, hanem a társadalmilag közösségi célok érdekében az állam együttműködik az egyházakkal.
Az Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdése alapján mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez, ennek az alapjognak az érvényesülését pedig Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő.
Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tartalmát (Alkotmány 70/D. §), és mindezek az értelmezések álláspontom szerint – függetlenül attól, hogy „legmagasabb szintű” jelző az Alaptörvényben már nem kapott helyet – továbbra is hivatkozhatóak maradnak. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a (legmagasabb szintű) testi és lelki egészséghez való jogként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez. Az alkotmánybírósági gyakorlat utal arra is, hogy az államnak e jog megvalósulása érdekében meghatározott, az egészségügyi intézmények és orvosi ellátás megszervezésére irányuló kötelezettsége annyit feltétlenül jelent, hogy az állam köteles megteremteni egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul. Az állam szabadsága nem terjed odáig, hogy anélkül üresítse ki az egyik legfontosabb garanciális intézmény tartalmát, hogy helyette nem építi ki az alapvető jog megvalósulásának azonos súlyú biztosítékait. Az Alkotmánybíróság ugyanakkor utalt arra is, hogy az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás körében elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek volna minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna. Az Alkotmánybíróság olvasatában az ilyen szélső eseteken túl azonban az állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje. Az egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen. Az az Alkotmányba foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.
Már korábbi vizsgálataim kapcsán kifejtettem, hogy – álláspontom szerint – a jogalkalmazási gyakorlatra fókuszáló ombudsmani jogvédelemnek az egészséghez való jog biztosításával összefüggő állami kötelezettségekkel kapcsolatban lehetősége van akár az Alkotmánybíróság által követettől eltérő, további alapjogi követelmények megfogalmazására és kibontására. Önmagában ugyanis az a tény, hogy az Alkotmánybíróság, annak alacsonyabb mércéje miatt valamely jogszabályi rendelkezést, jogi-szervezeti megoldást az egészséghez való jog érvényesülése szempontjából – a fenti gyakorlat alapján – nem minősít alkotmányellenesnek, még egyáltalán nem zárja ki azt a lehetőséget, hogy e norma gyakorlati alkalmazásával, hatásával és következményeivel kapcsolatban az egészséghez való joggal, vagy ennek alanyi jellegű részjogosítványával, az egészségügyi ellátáshoz való jogosultsággal összefüggő visszásság megállapítására kerüljön sor. Az ombudsmani jogvédelem eltérő, magasabb mércéjében két végpont határozható meg. Értelemszerűen nem állapítható meg az egészséghez való joggal összefüggő visszásság pusztán egy intézmény megszüntetése, átalakítása, összevonása, feladatátadása miatt, egy ilyen szemlélet parttalanná és esetlegessé tenné az alapvető jogok biztosa által biztosított jogvédelmet. (Más a helyzet, ha az egészségügyi intézményrendszeren belül, így például az autizmussal és egyéb fogyatékossággal élő beteg ellátás területén meghatározott helyeken, megyékben vagy régiókban bizonyos speciális szakellátások érdemben elérhetetlenné válnak és ez az állapot hosszú időn keresztül „stabilizálódik”.)
Az Alaptörvény XXI. cikkében deklarált egészséges környezethez való jog értelmezését az Alkotmánybíróság a jelentősége folytán alaphatározatként értékelhető 28/1994. (V. 20.) AB határozatában, valamint az arra épülő későbbi határozataiban végezte el. A testület e döntésében részletesen elemezve az egészséges környezethez való jogot, megállapította, hogy az elsősorban önállósult és önmagában vett intézményvédelem, azaz olyan sajátos alapjog, amelynek az objektív, intézményvédelmi oldala túlnyomó és meghatározó. A környezethez való jog az állam környezetvédelemre vonatkozó kötelességei teljesítésének garanciáit emeli az alapjogok szintjére, beleértve a környezet elért védelme korlátozhatóságának feltételeit is. E jog sajátosságai folytán mindazokat a feladatokat, amelyeket másutt alanyi jogok védelmével teljesít az állam, itt törvényi és szervezeti garanciák nyújtásával kell ellátnia. Az állam kötelességeinek magukban kell foglalniuk az élet természeti alapjainak védelmét és ki kell terjedniük a véges javakkal való gazdálkodás intézményeinek kiépítésére. (996/G/1990. AB) 
Az Alkotmánybíróság nyomatékosan megállapította, hogy az állam nem élvez szabadságot abban, hogy a környezet állapotát romlani engedje, vagy a romlás kockázatát megengedje. Ez az állami fellépés olyan korlátját jelenti, amely megakadályozza, hogy a már elért objektív védelmi szint, illetve hatékonyság csökkenjen, az addig elért környezetállapot romoljon. Következésképpen nem engedhető meg, hogy a környezetvédelemhez való jog érvényesülése társadalmi, gazdasági folyamatok, körülmények függvényében mennyiségileg vagy minőségileg változzon.
Tekintettel arra, hogy az egészséges környezethez való jog megvalósítását szolgáló hatósági rendszer kialakítása és működtetése állami feladat, a kötelezettségek címzettjei nemcsak a jogalkotó szervek, hanem azokon keresztül maga a jogalkalmazó is. Amennyiben a hatóságok elmulasztják a környezetvédelmi előírások következetes és megfelelő érvényesítését, azok kiüresedését okozzák és egyidejűleg az egészséges környezethez való jog sérelmét idézik elő.

3. A vizsgálat érdeme tekintetében 
Egészségügyi kártevők irtása
A Bv. tvr. értelmében az elítélt jogosult a higiéniai feltételeknek megfelelő egészséges elhelyezésre, az egészségi állapotának és a szabadságvesztés végrehajtása alatti tevékenységének megfelelő élelmezésre. 
A fogvatartott tisztességes eljáráshoz, emberi méltósághoz és egészséghez való jogának érvényesülése vonatkozásában csupán a fogvatartott állítására hagyatkozhattam az élelem biztosítása vonatkozásában, az intézet parancsnoka – panasz hiányában – vizsgálatot nem folytatott. Figyelemmel arra, hogy a személyi állomány kijelentéseit, magatartását, valamint az étel minőségét utólag, ombudsmani eszközökkel nem áll módomban vizsgálni, a fogvatartott élelmezésével kapcsolatban alapvető jogot érintő visszásságot nem állapítottam meg.
Az NM rendelet 36. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a fertőző betegséget terjesztő vagy egyéb egészségügyi szempontból káros rovarok és egyéb ízeltlábúak, valamint a rágcsálók és egyéb állati kártevők megtelepedésének és elszaporodásának megakadályozásáról, ártalmuk megelőzéséről, távoltartásukról, rendszeres irtásukról (a továbbiakban együtt: védekezés) gondoskodni kell. Egészségügyi kártevőnek minősülnek többek között a csótányok és egyéb élelmiszert szennyező rovarok. 
Az egészségügyi kártevők elleni védekezésről, a költségek fedezéséről, valamint a szükséges rendszabályok és eljárások végrehajtásáról az érintett terület vagy épület tulajdonosa (bérlője, használója, kezelője), illetőleg a gazdálkodó szerv vezetője vagy üzemeltetője köteles gondoskodni.
A megyei főügyészség megállapította, hogy az intézetben nem bizonyult elegendőnek az évi két alkalommal történő rovarirtás és csótánycsapdák kihelyezése, ezért a hatékony védekezés érdekében a rovarirtás gyakoribb elvégzését írta elő.
Az intézetparancsnok az ügyészi rendelkezésben foglaltakat tudomásul vette és jelezte, hogy igyekszik megtalálni a védekezés jelenleginél hatékonyabb módját. Rámutatott arra, hogy az évenkénti kötelező védekezésen túlmenően további intézkedéseket tett, az eredményesebb védekezés érdekében kártevőcsapdákat vásárolt, illetőleg engedélyezte, hogy a fogvatartottak letéti pénzük terhére vásárolhassanak csapdákat. Ez utóbbi intézkedéssel kapcsolatban arra hívom fel a figyelmet, hogy a hivatkozott NM rendelet értelmében az intézetnek kell gondoskodnia a kártevők elleni védekezésről, az irtás költségei nem háríthatók a fogvatartottakra.
Minderre figyelemmel megállapítom, hogy az intézet a fogvatartottak egészséghez való jogával összefüggésben visszásságot okozott azzal, hogy a rovarok elszaporodását nem akadályozta meg és a csapdák beszerzését részben a fogvatartottakra hárította.

Elkülönítés
Az R. értelmében az elhelyezés során a különböző végrehajtási fokozatú fogvatartottakat egymástól, a dohányzókat a nem dohányzóktól el kell különíteni. A dohányzó, illetve a dohányfüstmentes zárkában vagy lakóhelyiségben való elhelyezés érdekében az elítéltnek befogadáskor – ezt követően az intézet által valamennyi elítélt számára egységesen kijelölt időpontokban – rendszeresen, írásban nyilatkoznia kell dohányzási szokásairól. A rendszeres nyilatkozattételre kijelölt időpontok között legfeljebb három hónap telhet el. Amennyiben az elítélt dohányzási szokásainak megváltozásáról nyilatkozik, az intézet az elítélt kérelmére – legkésőbb a soron következő nyilatkozattétel alkalmával – intézkedik az elhelyezés megfelelő megváltoztatása iránt.
A főügyészségi vizsgálat során a parancsnok leszögezte, hogy a dohányzó és a nem dohányzó fogvatartottakat minden esetben elkülönítik. A panaszost, nemdohányzó megőrzéses elítéltek zárkájában helyezték el. Az intézetben tartózkodás idején a fogvatartotti alrendszerben (FAR) dohányzóként nyilvántartott fogvatartottakat is elhelyeztek a szóban forgó zárkában. Az intézet korábbi elhelyezési gyakorlata az volt, hogy a megőrzésre érkezőknek nyilatkozniuk kellett a dohányzási szokásukról. Amennyiben az nem egyezett a FAR nyilvántartásban feltüntetett adattal, ismét nyilatkoznia kellett, és az újabb nyilatkozat alapján került sor az elhelyezésükre. A zárkába helyezés előtt csomag és ruházat átvizsgálást tartottak, nemdohányzó zárkában dohányterméket a fogvatartott nem tarthatott magánál.
A parancsnok ügyészi rendelkezés eredményeként intézkedett a fogvatartottak dohányzási szokásaira, illetőleg azok megváltozására vonatkozó nyilatkozatok dokumentálásáról. Jelezte ugyanakkor azt is, hogy a dohányzó és nem dohányzó, valamint a különböző végrehajtási fokozatú fogvatartottak külön zárkában történő elhelyezése esetenként – túlzsúfoltság miatt − gondot jelent a megőrzésre befogadott fogvatartottak vonatkozásában. 
Az elkülönítés szabályainak betartásához szükség van a fogvatartottak dohányzási szokásáról szóló nyilatkozat hiteles, naprakész vezetésére, ennek elmaradása ugyanis a fogvatartottak egészséghez való jogával összefüggésben visszásságot okozhat.

Elhelyezési körülmények
Az ágyneműk, a pokrócok cseréjét, a vészjelző működését, a zárka világítását érintő panasz vonatkozásában a bv. intézeti feljegyzések arról tanúskodnak, hogy a panaszos fogvatartott elhelyezésére a higiéniai követelmények betartásával került sor, a világítás biztosítása a fogvatartott igényei figyelembevételével történt/történik. A vészjelző működésének rendszeres ellenőrzése pedig dokumentált. 
Az intézet „B” épületében – ahol a panaszos fogvatartott is elhelyezésre került - a zárkában lévő mellékhelyiségek nincsenek fallal, csak függönnyel leválasztva. Már korábbi AJB-2862/2011. számú jelentésemben is rámutattam arra, hogy a WC fallal történő leválasztásának hiánya közvetlenül veszélyezteti a fogvatartottak emberi méltósághoz, valamint egészséges környezethez való jogát.

Vallásgyakorlás
A lelkiismereti és vallásszabadsághoz fűződő jog magában foglalja a vallás vagy más meggyőződés szabad megválasztását vagy megváltoztatását és azt a szabadságot, hogy vallását vagy más meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon, akár egyénileg, akár másokkal együttesen, nyilvánosan vagy a magánéletben kinyilvánítsa, vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolja vagy tanítsa. E jog gyakorlásának minősülhet, amikor a fogvatartott elhunyt hozzátartozóiról halottak napján megemlékezik, amelynek egyik formája lehet a misén való részvétel. A vallásgyakorlás társas módja mellett azonban egyéni megemlékezés keretében is lehetőség van az elhunytak emlékének ápolására.
Hangsúlyozom, hogy az egyházi szertartások (misék) megszervezése az érintett felekezet kötelessége. A Bv. tvr. értelmében a bv. intézetnek ez nem feladata csak azt köteles biztosítani, hogy igénye szerint minden fogvatartott részesülhessen az egyház lelkészének, illetőleg más képviselőjének lelki gondozásában. A Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Büntetés-végrehajtási Intézetben a megőrzésre befogadott panaszos fogvatartottnak is lehetősége volt lelki nyugalma érdekében a börtönlelkésszel (diakónussal) való ellenőrzés nélküli találkozásra, beszélgetésre, elhunyt hozzátartozóira való megemlékezésre. Ilyen igényt azonban nem terjesztett elő. 
Megállapítottam, hogy az intézet a panaszos fogvatartott vallásgyakorláshoz fűződő jogával összefüggésben visszásságot nem okozott.

Intézkedésem
A jelentésemben feltárt alapvető jogokat érintő visszásságok orvoslása érdekében az Ajbt. 31. § (1) bekezdése alapján felkérem a büntetés-végrehajtás országos parancsnokát, hogy – az elkülönítési szabályok maradéktalan betartása érdekében – vizsgáltassa meg a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Büntetés-végrehajtási Intézet férőhelybővítése, a „B” épület mellékhelyiségei fallal történő leválasztása, valamint az egészségügyi kártevőirtás ügyészi rendelkezés szerinti, gyakoribb elvégzéséhez szükséges anyagi fedezet központi biztosíthatóságának lehetőségét. 
Figyelemmel arra, hogy a bv. ügyészi rendelkezés alapján a FAR nyilvántartás pontosítása, kiegészítése megtörtént, a fogvatartottak dohányzási szokásait érintő dokumentálással kapcsolatban ajánlást nem teszek. 

Budapest, 2012. július 20.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Az alkalmazott jogszabályok
1979. évi 11. tvr. a büntetések és intézkedések végrehajtásáról (Bv. tvr.)
19. § A szabadságvesztés végrehajtásának célja az, hogy e törvényben meghatározott joghátrány érvényesítése során elősegítse az elítéltnek a szabadulása után a társadalomba történő beilleszkedését, és azt, hogy tartózkodjék újabb bűncselekmény elkövetésétől. 
21. § (1) Az elítélt emberi méltóságát tiszteletben kell tartani, nem lehet őt kínzásnak alávetni, kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmódban részesíteni, rajta orvosi kísérletet vagy a beleegyezése nélkül tudományos vizsgálatot vagy kísérletet végezni.
32. § A szabadságvesztés végrehajtása alatt az elítélt elveszti a személyi szabadságát; az állampolgári kötelességei és jogai annyiban szünetelnek, illetve korlátozottak, amennyiben erről az ítélet vagy törvény rendelkezik.
36. § (1) Az elítélt jogosult a) a higiéniai feltételeknek megfelelő egészséges elhelyezésre, az egészségi állapotának és a szabadságvesztés végrehajtása alatti tevékenységének megfelelő élelmezésre, egészségügyi ellátásra; h) vallási vagy lelkiismereti meggyőződésének szabad megválasztására, annak kinyilvánítására és gyakorlására;
36/A. § A 36. § (1) bekezdésének h) pontja értelmében: (1) A büntetés-végrehajtási intézetben minden elítélt számára lehetővé kell tenni, hogy az egyház lelkészének, illetőleg más képviselőjének (a továbbiakban együtt: lelkész) gondozásában részesülhessen. (2) Az elítélt számára lehetővé kell tenni az egyházi házasságkötést, a keresztelést és az egyházi temetést. (3) Az elítélt eltiltható az istentiszteleten való részvételtől, ha az a büntetés-végrehajtási intézet rendjét vagy a biztonságot veszélyezteti. (4) Az istentiszteletre önként jelentkezők részvétele – a (3) bekezdés alapján eltiltottakat, valamint a magánelzárást töltő elítélteket kivéve – nem korlátozható. A lelkésszel való ellenőrzés nélküli találkozás lehetősége azonban ez esetben sem tagadható meg. 
Az elítéltek anyagi és egészségügyi ellátása
46. § (1) Az elítélt részére a) egészséges és kulturált elhelyezést, b) megfelelő élelmezést, c) formaruhát kell biztosítani. 
118. § (1) Az előzetesen letartóztatott j./ jogosult a vallási vagy lelkiismereti meggyőződésének szabad megválasztására, annak kinyilvánítására és gyakorlására,

6/1996. (VII. 12.) IM rendelet a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól
Befogadás megőrzésre
15. § (1) Megőrzésre kell befogadni az elítéltet, ha
b) valamely hatósághoz történő előállítás, illetve gyógykezelés céljából, vagy a végrehajtás körében felmerült egyéb okból más intézet adta át, illetve az engedélyezett távollét után más intézetben jelentkezik, mint ahonnan elbocsátották.
(2) A megőrzésre befogadott elítéltet a megőrzés okának megszűnését követően az intézetek közötti legközelebbi heti rendszeres szállítással a végrehajtásra kijelölt intézetbe kell szállítani.
19/B. § (1) A dohányzó, illetve a dohányfüstmentes zárkában vagy lakóhelyiségben való elhelyezés érdekében az elítéltnek befogadáskor, ezt követően az intézet által, a valamennyi elítélt számára egységesen kijelölt időpontokban rendszeresen – írásban – nyilatkoznia kell dohányzási szokásairól. A rendszeres nyilatkozattételre kijelölt időpontok között legfeljebb három hónap telhet el. (2) Amennyiben az elítélt dohányzási szokásainak megváltozásáról nyilatkozik, az intézet az elítélt kérelmére legkésőbb a soron következő nyilatkozattétel alkalmával intézkedik az elhelyezés megfelelő megváltoztatása iránt.
Az elítéltek elhelyezése és elkülönítése 
38. § (1) Zárkában kell elhelyezni a) a fegyház fokozatú, illetve általában a börtön fokozatú elítéltet; b) a biztonsági okból elkülönített elítéltet; c) az ideiglenesen befogadott elítéltet; d) a különleges biztonságú körletre, illetve zárkába, valamint a hosszú időre ítéltek körletére elhelyezett elítéltet. (2) Lakóhelyiségben lehet elhelyezni a) a fogház, kivételesen a börtön fokozatú elítéltet; b) azt az elítéltet, aki a szabadságvesztést enyhébb végrehajtási szabályok alkalmazásának az elrendelése alapján tölti; c) az átmeneti csoportba helyezett elítéltet; d) a szabadságát töltő elítéltet.
39. § (1) Az elhelyezés során a) a különböző végrehajtási fokozatba tartozókat egymástól, b) a férfiakat a nőktől, c) a fiatalkorúakat a felnőttkorúaktól, d) az előzetesen letartóztatottakat az elítéltektől, e) a fekvőbetegeket az egészségesektől, a betegek közül a fertőzőket a nem fertőzőektől, a HIV-fertőzőtteket a többi fogvatartottól, f) a dohányzókat a nem dohányzóktól el kell különíteni. (2) Jogszabály az (1) bekezdésben foglaltakon túl, az elkülönítés egyéb szempontjait is meghatározhatja. (4) Az elkülönítést külön körleten, ennek elkülönített részén, illetve külön zárkában vagy lakóhelyiségben kell végrehajtani.
Az elítélt vallásgyakorlása
93. § (1) Az elítélt részére a vallása gyakorlásával kapcsolatos, törvényben meghatározott jogok gyakorlását - a házirendben meghatározott időben és módon - az intézet biztosítja. (2) Az intézetben az elítélt az egyháza lelkészével, illetve más képviselőjével (a továbbiakban: lelkész) ellenőrzés nélkül tarthat kapcsolatot. A kapcsolat felvételét bármelyik fél kezdeményezheti. (3) A vallás gyakorlása nem sértheti az intézet rendjét és biztonságát, új büntetőeljárás indítása esetén a bíróság, illetve az ügyész rendelkezését.
98. § (1) A vallásgyakorlás céljára megfelelő helyiségről az intézet, a tárgyi kellékekről az egyház gondoskodik.
Az elítéltek élelmezése
147. § (1) Az elítélt részére az általuk végzett munka jellegének, az egészségi állapotuknak és az életkoruknak megfelelően kialakított normák alapján, legalább napi háromszori étkezést - ebből legalább egy alkalommal meleg ételt - kell biztosítani.

18/1998. (VI.3.) NM rendelet a fertőző betegségek és a járványok megelőzése érdekében szükséges járványügyi intézkedésekről
Egészségügyi kártevők elleni védekezés
36. § (1) A fertőző betegséget terjesztő vagy egyéb egészségügyi szempontból káros rovarok és egyéb ízeltlábúak (a továbbiakban: rovarok), valamint a rágcsálók és egyéb állati kártevők (a továbbiakban együtt: egészségügyi kártevők) megtelepedésének és elszaporodásának megakadályozásáról, ártalmuk megelőzéséről, távoltartásukról, rendszeres irtásukról (a továbbiakban együtt: védekezés) gondoskodni kell. (2) Az (1) bekezdés vonatkozásában egészségügyi kártevőnek minősülnek: a) emberen élősködő vérszívó tetvek, b) maláriát terjesztő és egyéb vérszívó szúnyogok, c) betegséget terjesztő vagy okozó kullancsok és atkák, d) embervért is szívó bolhák, e) ágyi poloska, f) házi légy és egyéb élelmiszert szennyező vagy vérszívó legyek, g) csótányok és egyéb élelmiszert szennyező rovarok, h) vándor- és házi patkány, i) házi egér és a zárt térben megtelepedett egyéb egerek, j) az előző, a)-i) pontokban fel nem sorolt bármely állat, amennyiben tömeges előfordulása következtében vagy egyéb körülmények miatt közegészségügyi ártalmat okoz, illetőleg járványügyi szempontból veszélyt jelent. (4) Az egészségügyi kártevők elleni védekezésről, a költségek fedezéséről, valamint a szükséges rendszabályok és eljárások végrehajtásáról az érintett terület vagy épület tulajdonosa (bérlője, használója, kezelője), illetőleg a gazdálkodó szerv vezetője vagy üzemeltetője (a továbbiakban együtt: fenntartója) köteles gondoskodni. 
4. számú melléklet a 18/1998. (VI. 3.) NM rendelethez
Az egészségügyi kártevők elleni védekezés részletes előírásai
4. Csótányok 
A csótányok megtelepedésének és elszaporodásának megelőzéséről a) az egészségügyi, szociális, gyermekvédelmi és oktatási intézményekben, b) a szálláshelyeken, c) az élelmiszerek és italok előállítására, tárolására, szállítására és forgalmazására szolgáló helyeken (üzemekben, üzletekben, raktárakban stb.), d) a piacokon és a vásárcsarnokokban, e) a vendéglátó-ipari és közétkeztetési egységekben gondoskodni kell.
Ennek érdekében az a) és b) pontban feltüntetett helyeken évente két alkalommal irtószeres kezelést kell végezni. A c)-e) pontban felsorolt helyeken programban határozhatók meg a megelőzési, az ellenőrzési és az ellenőrzés során rovarfertőzöttnek talált helyeken szükséges irtási feladatok, továbbá az előre tervezett munkavégzési időpontok. Program hiányában évenként legalább kétszer a fertőzöttségtől függetlenül irtószeres kezelést kell végezni.