Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-1046/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Lápossy Attila
Az eljárás megindítása
A panaszos beadvánnyal fordult Hivatalomhoz, amelyben a XVI. Kerületi Rendőrkapitányság rendőreinek vele szemben alkalmazott intézkedéseit, a rendőrségi előállításának indokoltságát és körülményeit, valamint az eljárással összefüggő mulasztásokat kifogásolta.
A beadványban felvetett problémák kapcsán az emberi méltósághoz, a személyes szabadsághoz, valamint a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásság gyanúja miatt az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) 18. § (1) bekezdése alapján vizsgálatot indítottam. A vizsgálat eredményes befejezése érdekében az Ajbt. 21. § (1) és (2) bekezdése alapján megkereséssel fordultam a rendőrkapitányhoz.

A megállapított tényállás
1. A panaszos beadványban előadta, hogy 2011. október 22-én délután, Budapest határában a XVI. Kerületi Rendőrkapitányság járőrei állították meg, miközben épp egy kölcsönkapott gépjárművet vezetett és bűncselekmény gyanúja miatt őrizetbe vették. Az őrizetbe vételkor arra kérte az intézkedő rendőröket, hogy gépjárművet jutassák vissza a városba a kivilágítatlan külvárosi területről, mivel tartott attól, hogy az őrizetlenül hagyott gépjárművet esetleg megrongálják. Az intézkedő rendőrök azonban a kérését elutasították, arra hivatkozva, hogy nem feladatuk és kötelességük a gépjármű biztonságba helyezése.
A panaszost ezt követően délután a XVI. Kerületi Rendőrkapitányságon előállították, de a gyanúsítotti kihallgatásra csak éjfél után került sor. A beadványban sérelmezi, hogy egy olyan cellában helyezték el, ahol nem volt fűtés, és – mivel nem volt melegen öltözve – kérése ellenére sem kapott pokrócot, az ügyeletes arra hivatkozott, hogy ezt a szabályzat tiltja. A panaszos állítása szerint a kihallgatását követően a lakásában a jelenlétében a rendőrök házkutatást tartottak, majd ennek eredménytelensége miatt elengedték, az előállítást megszüntették. A panaszos a reggeli órákban visszament az őrizetlenül hagyott gépjárműhöz, ahol azt tapasztalta, hogy abból számos alkatrészt kiszereltek és elloptak, a gépjármű pedig használhatatlanná vált. A beadványban kifogásolja, hogy a rendőrség határozott kérelme ellenére sem gondoskodott a használatában lévő gépjármű biztonságba helyezéséről.
2. A panasz nyomán megkerestem az ügyben Budapest XVI. Kerületi Rendőrkapitányság vezetőjét, akitől – az üggyel összefüggésben rendelkezésre álló valamennyi hivatalos okirat, dokumentum, az intézkedésről készített jegyzőkönyv másolatának egyidejű megküldése mellett – a panaszban felvetett kifogásokkal kapcsolatban részletes tájékoztatást kértem.
A kapitányságvezető válaszában arról tájékoztatott, hogy a panaszossal szembeni intézkedésre egy gépkocsi eltulajdonítása kapcsán került sor, tekintettel arra, hogy a gyanúsítottak helyszínen tett nyilatkozata alapján a cselekménnyel összefüggésbe hozták. Az intézkedő rendőrök a panaszost a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Rtv.) 29. § (1) bekezdés alapján bűnüldözési célból igazoltatták. A helyszínen végrehajtott meghallgatások alapján és a jelzett gépkocsi eltulajdonításával kapcsolatos szerepek tisztázását követően vele szemben az Rtv. 33. § (1) bekezdés a) pontja alapján elfogást alkalmaztak, ennek keretében az Rtv. 31. § (1) bekezdése értelmében ruházatát is átvizsgálták. Az előállítás során az Rtv. 48. § b) és c) pontja alapján bilincset alkalmaztak szökés és támadás megakadályozása céljából, melynek kockázatát a kapitányságvezető szerint a cselekmény tárgyi súlya és az elkövetők létszáma adta. 
A panaszossal szemben foganatosított intézkedések célja a gépkocsi eltulajdonítása kapcsán elrendelt büntetőeljárás eredményes lefolytatása volt. A kapitányságvezető kiemelte, hogy a panaszos előállítására jogalapot az Rtv. 33. § (1) bekezdés a) pontja biztosított.
Válaszában arra is utalt, hogy a panaszos gépkocsiját az intézkedő rendőrök az intézkedés helyszínén a panaszossal lezáratták és ott hátrahagyták. A panaszos azon kérését pedig, hogy járművét biztonságosabb helyre vinné azért nem tudták teljesíteni, mert az az intézkedés eredményes befejezését veszélyeztette volna. A kapitányságvezető szerint a jármű lezárásával az intézkedő rendőrök a tőlük elvárható intézkedést megtették. Az előállítás során sor került a panaszos gyanúsítottként történő kihallgatására 2011. október 23-án 00.18 órai kezdettel, mely 00.36 órakor fejeződött be. Ezt követően a panaszos lakásán házkutatást tartottak, mely 03.04 órától 03.20 óráig tartott.
A panaszos szabadítására végül 2011. október 23-án 03.20 órakor, a lakásában a házkutatás befejezését követően került sor. Az előállítás körülményeivel kapcsolatos kifogásokra reagálva a kapitányságvezető arra hivatkozott, hogy panaszos előállításának idején az előállító helyiségben éppúgy, mint a kapitányság épületében a fűtés nem működött. Ennek oka, hogy a kapitányság állományában a kérdéses időpontban nem volt megfelelő számú fűtő, a kazán pedig csak folyamatos felügyelet mellett üzemelhet. A válaszban szerepel, hogy a panaszos valóban jelezte, hogy fázik, azonban a fogdaőr takarót számára azért nem biztosíthatott, mert az a kapitányságon nem áll rendelkezésre. A hiány oka pedig az volt, hogy az előállító egységben mindössze 12 órás tartózkodásra van lehetőség.
A kapitányságvezető válaszlevelében arról tájékoztatott, hogy a rendőrség 2011. október 23-án a délutáni órákban, a panaszos bejelentése alapján, szerzett tudomást arról, hogy az otthagyott gépkocsit feltörték. A szolgálatban lévő ügyeletes a panaszos feljelentését jegyzőkönyvben rögzítette, majd intézkedett a helyszíni szemle lefolytatására. A panaszos 16,34 órakor érkezett a BRFK XVI. kerületi Rendőrkapitányság épületébe, a jegyzőkönyv felvételére 17.10 óra és 17.27 óra között került sor. Az ügyeletes értesítette a BRFK Bűnügyi Szervek Bűnügyi Technikai Osztályának munkatársait a helyszíni szemle lefolytatása érdekében. A szemlebizottság 19.30 óra körüli időben érkezett, majd a panaszossal együtt a bűncselekmény helyszínére mentek és a szemlét 19.45 órától 20.21 óráig folytatták le.
3. A kapitányságvezető által megküldött okiratmásolatokból arról értesültem, hogy a panaszos panasza alapján az ügyben, a rendőri intézkedésekkel, illetve mulasztással összefüggésben a Független Rendészeti Panasztestület (a továbbiakban: Panasztestület) vizsgálatot indított. A panaszos kérelme alapján indított rendes jogorvoslati eljárásra figyelemmel, a párhuzamos eljárás elkerülése érdekében az állásfoglalás kiadásáig az eljárást szüneteltettem. A Panasztestület – vizsgálatom során is figyelembe vett – 156/2012. (V. 23.) számon kiadott, részletes állásfoglalásában (a továbbiakban: állásfoglalás) azt állapította meg, hogy a vizsgált ügyben alapjogot súlyosan sértő rendőri intézkedésre került sor. 
Az állásfoglalás indokolása szerint a Panasztestület arra jutott, hogy megfelelő jogalap birtokában igazoltatták a panaszost, továbbá nem sértette meg a panaszos tulajdonhoz való jogát azzal, hogy gépkocsiját nem szállították egy általa biztonságosabbnak ítélt helyre. A Panasztestület szerint ugyanakkor sérült a panaszos személyi szabadsághoz való joga amiatt, hogy előállításának időtartama aránytalanul hosszú volt, tisztességes eljáráshoz való joga az előállítás indokának nem megfelelő megjelölése miatt, valamint az emberi méltósághoz és egészséghez fűződő joga az előállító helyiségben tapasztalt rossz körülmények miatt. A Panasztestület álláspontja szerint az egyes alapjogok sérelme összességében elérte a súlyos alapjogsérelem szintjét. Ennek megfelelően az Rtv. 93/A. § (6) bekezdése alapján az állásfoglalást megküldte az országos rendőrfőkapitánynak.
A rendelkezésemre álló információk alapján az országos rendőrfőkapitány – vizsgálatom lezárásáig – nem adott választ a Panasztestület állásfoglalásával kapcsolatban.

Az érintett alkotmányos jogok és követelmények
– az emberi méltósághoz való jog [Alaptörvény II. cikk: „Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz.”];
– a személyes szabadsághoz való jog [Alaptörvény IV. cikk (1) bekezdés: „Mindenkinek joga van a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz.”];
– a tisztességes hatósági eljáráshoz való jog [Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdés: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni.”].

Alkalmazott jogszabályok
– a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Rtv.);
– a rendőrség szolgálati szabályzatáról szóló 30/2011. (IX. 22.) BM rendelet (a továbbiakban: Szolgálati Szabályzat)

Megállapításaim
I. A hatáskör tekintetében 
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – közigazgatási szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés l) pontja és a 18. § (1) bekezdésének f) pontja alapján a rendvédelmi szerv az alapvető jogok biztosa által vizsgálható hatóságnak minősül. Mindezek alapján megállapítottam, hogy az intézkedést foganatosító rendőri szerv vizsgálatom szempontjából hatóságnak minősül, amelyre az ombudsman vizsgálati jogosultsága – az Ajbt. hatásköri szabályai értelmében – egyértelműen kiterjed.

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvényének és az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követni kívánom a fenti gyakorlatot, így míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontokat nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait. Mindezt alátámasztandó, az Alkotmánybíróság maga a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra mutatott rá, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.
1. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság követelménye nemcsak az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Az Alkotmánybíróság döntéseiben felhívta a figyelmet, hogy a jogállamiságnak számos összetevője van, a jogállamiság elvéből folyó egyik legfontosabb alapkövetelmény ugyanakkor éppen a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.
Az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdése immár külön is tartalmazza, hogy mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék, a hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik. Nem hagyható figyelmen kívül továbbá, hogy a kiszámíthatóság – beleértve az egységes jogalkalmazást – és az eljárási garanciák biztosítása szorosan összekapcsolódik az egyes alanyi alapjogok, szabadságjogok védelmével, mintegy kölcsönösen feltételezik egymást. Az Alkotmánybíróság számos esetben elvi éllel mutatott rá arra, hogy az alanyi jogok érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos követelményéből erednek, de szoros kapcsolatban állnak a jogegyenlőséggel, törvény előtti egyenlőséggel is. A megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban ugyanis a jogbiztonság az, ami sérelmet szenved. A tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni. A tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. Olyan jogalkalmazói eljárást foglal magában, amely a materiális jogállam értékrendjének megfelelően, a demokratikus alkotmányfejlődés során kikristályosodott alapelvek és szabályok alapján zajlik.
2. Az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdése alapján az EMBER sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani, védelmük az állam elsőrendű kötelezettsége. Az Alaptörvény II. cikke pedig arról rendelkezik, hogy az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz. Az alkotmánybírósági gyakorlat alapján az emberi méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.
A két évtizedes alkotmánybírósági gyakorlat alapján állami szemszögből létezik az alapjogoknak egy objektív intézményvédelmi oldala: az egyén szubjektív (alanyi) jogának biztosításával, védelmével és érvényesülésével összefüggő tágabb értelemben vett pozitív állami kötelezettségeket összefoglalóan objektív állami intézményvédelmi kötelezettségnek nevezzük. Az objektív intézményvédelmi kötelezettség a negatív és pozitív állami kötelezettségekhez képest komplementer jellegű, vagyis feltételezi a szubjektív jog meglétét. Lényeges azt is leszögezni, hogy az állami intézményvédelmi kötelezettség tipikusan nem keletkeztet az egyén oldalán alanyi jogokat, és az egyén részéről nem is kényszeríthető ki.
Az Alkotmánybíróság töretlen és álláspontom szerint továbbra is irányadó megállapítása szerint az állam részéről garanciális feladatai ellátásához szükséges, hogy az egyes alanyi alapjogok biztosítása mellett az azokkal kapcsolatos értékeket és élethelyzeteket nemcsak önmagukban, az egyes egyedi igényekhez kapcsolódóan védje, hanem a többi alapjoggal összefüggésben kezelje. Az intézményvédelmi kötelezettségnek az AB szerint az alapjogokhoz kapcsolódó értékekre is ki kell terjednie. Az állam elsőrendű és alapvető fontosságú kötelezettsége az emberi élet védelme: nemcsak egyedi szinten, hanem általában az emberi életet és létfeltételeket kell védenie. Állásponton szerint az állam objektív életvédelmi kötelezettsége az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdésének, illetve a II. cikkének együttes értelmezéséből továbbra is levezethető. Lényeges utalni arra is, hogy az Alkotmánybíróság kifejtette, hogy az állam az élethez való jogból következő objektív intézményvédelmi kötelességet összhangban teljesíti azokkal a hasonlóan objektív kötelességeivel, amelyek az egészséghez való jogból hárulnak rá. 
3. Az Alaptörvény IV. cikk (1) bekezdése alapján mindenkinek joga van a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz. Az Alaptörvény szövege, ahogyan a korábbi Alkotmány is, a nemzetközi emberi jogi sztenderdeket, mintákat követve szabályozza a személyes szabadsághoz való alapvető jog alapvető elemeit, a jogkorlátozás feltételeit, a szabadságtól megfosztás speciális garanciáit. A személyi szabadság alapjogával kapcsolatban az alkotmánybírósági gyakorlat elsősorban arra mutatott rá, hogy e jog érvényesülése vizsgálható valamennyi – a személyi szabadságot valóban érintő – állami intézkedés alkotmányossági megítélésekor. Az Alkotmánybíróság döntéseiben jelezte, hogy a személyes szabadsághoz való jog érdemben felhívható valamennyi, a mozgás és a helyváltoztatást is korlátozó jogszabály alkotmányossági megítéléséhez: e jogok korlátozásának alkotmányossága, az alapjogok korlátozására irányadó követelmények figyelembevételével dönthető el.
Az alkotmánybírósági gyakorlat áttekintése során megállapítható, hogy a személyes szabadsághoz való jogot nem általános szabadságjogként értelmezte, annak tartalmát sokkal inkább a fogva tartástól és más jelentős szabadságelvonástól való mentesség biztosításában jelölte meg. Az Alkotmánybíróság szerint a személyes szabadsághoz való jog korlátozható, ugyanakkor a szabadságkorlátozásával szemben fennálló alkotmányos követelmény, hogy a korlátozás feleljen meg a szükségesség és arányosság kritériumának. Az egyes korlátozó rendelkezések csak akkor fogadhatók el alkotmányszerűnek, ha az általuk elérni kívánt és alkotmányosan elismert célhoz képest a korlátozás szükségszerű és arányos. Az arányossághoz az is hozzátartozik, hogy a korlátozás folytán esetleg ki nem küszöbölhető sérelmek elfogadható mérvű enyhítésére garanciák legyenek.

III. A vizsgálat megállapításai
1. A panaszos rendőrségi előállításával, a fogdai elhelyezés körülményeivel kapcsolatban 
A panaszos sérelmezte előállításának indokát, amely a kapitányságvezető szerint egy gépkocsi eltulajdonítása kapcsán elrendelt büntetőeljárás lefolytatása volt, a panaszos ellen ezért az eljáró rendőrök feljelentést tettek, az előállítás során ennek megfelelően gyanúsítottként hallgatták ki, majd a lakásán házkutatást is tartottak. A panaszossal szemben az elfogás során – a tájékoztatás szerint – a szökés, illetve a támadás megakadályozása érdekében került sor, kényszerítő eszközként bilincs alkalmazására.
1.1 A kapitányságvezető tájékoztatása, valamint a megküldött okiratmásolatok alapján – a Panasztestület állásfoglalásával egybehangzóan – álláspontom szerint is jogszerűen került sor a panaszos igazoltatására, továbbá nem állapítható meg alapjoggal összefüggő visszásság meglátásom szerint az előállítás jogalapjával, indokoltságával összefüggésben sem. A panaszos esetében ugyanis fennállhatott annak a gyanúja, hogy a gépjármű eltulajdonításával, azaz lopás bűncselekményével kapcsolatban felbujtói magatartást fejtett ki. A Panasztestület állásfoglalásában ugyan utalt arra, hogy a Rtv. 33. § (1) bekezdése alapján az elfogási, illetve előállítási oknak feltétele a tettenérés, amely a panaszos esetében – annak ellenére, hogy az elkövetés gyanúja egyértelműen fennállt – a jegyzőkönyvek alapján nem valósult meg, így ha csekély mértékben is, de sérült a tisztességes eljáráshoz való joga. Meglátásom szerint ugyanakkor – egyetértve Kádár András Kristóf testületi tag az állásfoglaláshoz fűzött párhuzamos indokolásában foglaltakkal – az elkövetés és a rendőri intézkedés közötti rövid idő, annak közelsége miatt a rendőrök megalapozottan feltételezhették a tettenérést. Mindezek alapján álláspontom szerint önmagában az elfogás és előállítás indokoltsága miatt nem áll fenn a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásság. 
1.2 A panaszos sérelmezte az előállításának időtartamát, valamint az intézkedés során a fogvatartás körülményeit is, elsődlegesen azt, hogy fűtetlen helységben helyezték el, kérése ellenére – mivel nem rendelkezett akkor melegebb ruhával – nem kapott takarót, ráadásul a késő éjszakai, hajnali órákban is egy kivilágított helységben kellett tartózkodnia, amelyben így pihenni sem tudott. A panaszos állításait válaszában a kapitányságvezető nem cáfolta, hanem arra hivatkozott, hogy kérdéses időpontban nem volt megfelelő számú fűtő, a kazán pedig csak folyamatos felügyelet mellett üzemelhet. A fogdaőr takarót számára azért nem biztosíthatott, mert az a kapitányságon – a maximum 12 órás előállítás viszonylag rövid időtartama miatt – nem áll rendelkezésre.
Az Rtv. az intézkedések és a kényszerítő eszközök alkalmazásának közös elvei és szabályai közt a 18. § (2) bekezdésének első mondatában külön is rendelkezik arról, hogy a rendőrség gondoskodik a fogvatartott elhelyezéséről, a fogvatartás miatt bekövetkezhető egészségkárosodás megelőzéséhez szükséges ellátásáról. A tisztességes eljáráshoz való jog védelmével kapcsolatban teljes mértékben osztom azt az állásfoglalásban is idézett, a Panasztestület gyakorlatában kialakított elvet, amely szerint „a rendőrség nem hivatkozhat alappal saját leterheltségére, munkaszervezési nehézségeire az állampolgárok alapvető jogainak védelmével összefüggő kötelezettségeinek teljesítése során”. Joggal várható el, hogy a rövid időtartamú szabadságkorlátozások során is az eljárás alá vont személy emberi méltósághoz való jogát tiszteletben tartó módon, alapvető fizikai igényeit kielégítve, a testi épségét vagy egészségét nem veszélyeztető körülmények között legyen. Az alapvető feltételeket sem biztosító fogvatartás esetében álláspontom szerint sem fogadható el magyarázatként adott esetben a rendőrségi létszámhiány vagy az eszközhiány. Az érintett emberi méltósághoz való jogának védelme érdekében szükséges intézkedések elmaradtak.
A megküldött tájékoztatás alapján az előállítás összesen 10 órán át tartott, a panaszost végül hajnali 3.20 órakor szabadították. A kapitányságvezető jelezte, hogy tekintettel arra, hogy a panaszos előállításának időtartama meghaladta az Rtv. 33. § (3) bekezdésében foglalt 8 órás időtartamot, a panaszos előállítását 4 órával meghosszabbította. A végzésben a meghosszabbítás általános jellegű indokaként az szerepel, hogy a szükséges eljárási cselekmények végrehajtására a 8 órás időtartam nem volt elegendő. A csatolt iratmásolatok alapján az is szembetűnő, hogy a gyanúsítotti kihallgatásra, majd a házkutatás elrendelésére csak hét órával később – azaz jóformán az alaphatáridő végén – kerül sor. A Panasztestület állásfoglalásában emellett szerepel, hogy a kapitányságvezető az elhúzódó kihallgatást egyrészt az előállítottak nagy számával és a befogadás hosszával, másrészt a helyszíni intézkedések időigényességével magyarázta.
A Szolgálati Szabályzat 30. § (3) bekezdése alapján az előállítás a fogvatartott személy szabadon bocsátásáig vagy őrizetbe vételéig, illetve előzetes letartóztatásáig, de legfeljebb az Rtv. 33. § (3) bekezdésében meghatározott ideig, azaz legfeljebb 8 óráig tart, ami egyszer 4 órával meghosszabbítható. Az ügyben világossá vált, hogy az összesen 10 órás előállítás időtartama tehát formálisan mindenképp megfelelt a hatályos jogszabályoknak, azt a kapitányságvezető végzésében jogszerűen hosszabbította meg további négy órával. Mindazonáltal magam is egyetértek a Panasztestület állásfoglalásának azon megállapításával, miszerint a kihallgatásokig eltelt 7 órás időtartam még a szükséges eljárási cselekmények reális időtartamát figyelembe véve is aránytalanul hosszú volt. Álláspontom szerint az eljárás alá vont személy személyes szabadsághoz való jogának érvényesülése megköveteli azt, hogy a lehető leggyorsabban végrehajtsák azokat az eljárási cselekményeket, intézkedéseket, amelyek érdekében sor került az előállításra: amennyiben szükséges, akkor a parancsnoknak haladéktalanul intézkednie kell az eljárás meggyorsítása érdekében.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a panaszos előállítása során a fogdai körülmények, az alapvető fizikai szükségletek biztosításának elmaradása, valamint az előállítás megkezdése és a kihallgatás közti indokolatlanul és aránytalanul hosszú időtartam a panaszos emberi méltósághoz való jogával, személyes szabadsághoz való jogával, valamint tisztességes eljáráshoz való jogával összefüggő visszásságot okozott.

2. A panaszos gépjárműve biztonságba helyezésének elmaradásával kapcsolatban
Beadványában a panaszos azt is sérelmezte, hogy az intézkedő rendőrök nem gondoskodtak megfelelően az előállítása miatt hátrahagyott gépkocsi megfelelő biztonságba helyezéséről, így azt később ismeretlen tettesek feltörték, megrongálták és használhatatlanná tették. A kapitányságvezető tájékoztatása, valamint a megküldött okiratmásolatok alapján a gépjármű a panaszos kifejezett kérése ellenére az intézkedés helyszínén, kivilágítatlan helyen, az útpadkán leállítva és lezárva maradt, mivel annak elszállításáról nem tudtak gondoskodni. A kapitányságvezető utalt arra, hogy a hatályos jogszabályok alapján az intézkedő rendőröknek a gépjármű biztonságba helyezése nem kötelessége, az intézkedés helyszíne forgalmas hely. A Panasztestület állásfoglalásában az is szerepel, hogy a kapitányságvezető megítélése szerint a kerület közbiztonsági helyzetét figyelembe véve a gépjármű leállításának helyszínén nem kellett reálisan attól tartani, hogy a hátrahagyott gépjármű bűncselekmény tárgya lehet.
A Szolgálati Szabályzat csak arról rendelkezik a gondoskodásra szoruló személyek és az őrizetlenül maradó vagyontárgyak megóvásával kapcsolatos ideiglenes intézkedésekkel összefüggésben, hogy – a 15. § (1) bekezdése szerint – ha az Rtv. 33-34. §-a, vagy 37. § b)-c) pontja alapján a személyt a lakásából szállítják el, szükség esetén a lakásban maradó vagyontárgyait a rendőr biztonságba helyezi, az üresen maradó lakást tanúk jelenlétében lepecsételi. Ahogyan arra a Panasztestület is utalt, sem az Rtv., sem pedig a Szolgálati Szabályzat nem tartalmaz arra nézve előírást, hogy az intézkedő rendőröknek van-e bármilyen feladata hasonló helyzetben, a gépjármű biztonságba helyezésével kapcsolatban. Mindezek alapján a Panasztestület arra a következtetésre jutott, hogy a rendőrök a gépjármű szabályos leparkolásával, lezárásával eleget tettek jogszabályi kötelezettségüknek, nem követtek el mulasztást azért, mert nem gondoskodtak a gépjármű biztonságosabb helyre szállításáról.
A rendőrök ugyan a jogszabálynak megfelelően jártak el az ügyben, a Panasztestület véleményétől eltérően álláspontom szerint azonban a vizsgált ügy rámutat arra, hogy a jelenlegi jogi helyzet, rendőrségi gyakorlat a jogbiztonság követelményével és a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő jogsérelem veszélyét hordozza magában. Az eljárás alá vont személyek joggal várhatják azt el minimálisan, hogy segítséget kapjanak ahhoz, hogy valamilyen módon gondoskodhassanak a gépjárművük megfelelő biztonságba helyezéséről.
A gépjármű ebből a szempontból speciális helyzetben van: abban az esetben, ha a gépjárműt vezető személy előállítása indokolt és nincs más a vezetésre alkalmas személy: önmagában a gépjármú szabályos parkolása és lezárása ebből a szempontból – jelen esetben – egyértelműen nem volt elégséges megoldás. Hangsúlyozni kell azt is, hogy – ahogyan jelen esetben is – az intézkedés alá vont gépjármű használója nem feltétlenül azonos a gépjármű tulajdonosával, aki felé pedig a gépjárműért felelősséggel tartozik. Nem fogadható el az a helyzet, hogy az eljárás alá vont személy önhibáján kívül, a rendőrségi intézkedés miatt kerül hátrányosabb helyzetbe. Lényeges utalni arra is, hogy a rendőrség az Rtv. 1. § (1) és (2) bekezdése alapján egyik alapvető feladata a bűnüldözés és bűnfelderítés mellett bűnmegelőzés, továbbá a törvény 2. § (1) bekezdése rögzíti, hogy a rendőrség általános kötelezettsége, hogy védelmet nyújtson a vagyonbiztonságot közvetlenül fenyegető vagy sértő cselekménnyel szemben, felvilágosítást és segítséget adjon az arra rászorulónak.
Az intézkedés során az eljáró rendőröknek valóban nincs lehetőségük arra, hogy maguk gondoskodjanak az esetleg „veszélyeztetett” közterületen lezárt gépjármű biztonságba helyezéséről. Álláspontom szerint az Rtv. fenti rendelkezéseiből is levezethető megoldást az jelenti, hogy az eljárás alá vont személy számára minden esetben biztosítják, hogy az általa megjelölt személyt (pl. hozzátartozóját) értesíthesse, másfelől a rendőrkapitányságon ugyancsak biztosítják a megjelölt, vezetői engedéllyel rendelkező személy számára a gépjármű forgalmi iratainak és a kulcsnak az átadását. Abban a kivételes esetben emellett, amikor a gépjármű azonnali és közvetlen veszélynek van kitéve a közterületen, akkor a rendőrségnek minden rendelkezésére álló eszközzel elő kell segítenie a gépjármű ennél gyorsabb biztonságba helyezését. Álláspontom szerint az ügyben a tájékoztatás és a segítség elmaradása miatt mulasztás történt: a kapitányságvezető válasza és a megküldött iratmásolatok nem tartalmaznak utalást arra, hogy hasonló lehetőségről az eljáró rendőrök a panaszost tájékoztatták volna, a biztonságba helyezésről való gondoskodást segítették volna.
Mindezek alapján megállapítom, hogy a jogállamiság elvéből következő jogbiztonság követelményével, és a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okoz, hogy az előállított személy gépjárművének biztonságba helyezéséről való gondoskodás lehetőségét a rendőrség nem biztosította, a szükséges segítséget és tájékoztatást nem adta meg.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében 
1)	az Ajbt. 32. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem a XVI. Kerületi Rendőrkapitányság vezetőjénél, hogy intézkedjen arról, hogy a rendőrkapitányságon az előállítás során az előállító helységben az eljárás alá vont személyek egészségének védelme érdekében megfelelő elhelyezési körülmények álljanak rendelkezésre;
2)	az Ajbt. 31. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem az országos rendőrfőkapitánynál, hogy az országosan egységes joggyakorlat érdekében tegye meg a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy hasonló esetekben az eljáró rendőrök adják meg a megfelelő tájékoztatást az eljárás alá vont személynek a gépjármű biztonságba helyezésének lehetőségéről és nyújtsanak segítséget az erről való gondoskodáshoz.

Budapest, 2012. augusztus 9.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.