Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-271/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Berkes Lilla
Az eljárás megindulása
A Nemzetközi Gyermekmentő Szolgálat Magyar Egyesülete egy panaszos képviseletében 2010. november 4-én fordult Hivatalomhoz a panaszos két gyermekének eltűnése ügyében. A beadványban foglaltak szerint a panaszos elvált, a bíróság másodfokon azonnal végrehajtandó hatállyal a gyermekeket az édesanyánál, vagyis a panaszosnál helyezte el, azonban az apa a két gyermekkel Romániába utazott, majd ott megkísérelt egy idegen személy segítségével útlevelet csináltatni nekik. Később Libanonba távoztak.
A panaszos azért fordult Hivatalomhoz, mert megítélése szerint sem a gyermekvédelmi hatóságoktól, sem a rendőrségtől, sem az ügyészségtől, sem a minisztériumoktól nem kapott segítséget, magánnyomozót kellett fogadnia, az ő segítségének köszönhetően bukkant a gyermekek nyomára.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1) bekezdése alapján vizsgálatot indítottam. Az időközben bekövetkezett jogszabályváltozás miatt vizsgálatomat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) rendelkezései alapján folytattam le. Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha beítélése szerint a hatóság tevékenysége vagy mulasztása az alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. A vizsgálat során megkerestem az Országos Rendőrfőkapitányt, illetve a Külügyminisztérium Konzuli Főosztályának vezetőjét.
Az érintettek személyiségi jogaira és az ügy speciális jellegére tekintettel, jelentésemben nemcsak az érintett személyek neveit, hanem a család lakóhelye szerint eljáró hatóságok megnevezését is mellőztem. (anonimizáltam).

A megállapított tényállás
Röviden összefoglalva a tényállást megállapítható, hogy a panaszos 2009. december 7-én tett bejelentést két lánya eltűnése miatt, akiket a bíróság jogerősen a bejelentést megelőző napokban nála helyezett el. A bejelentés miatt a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságon közigazgatási eljárás indult, majd miután a panaszos feljelentést is tett az ügyben, a K. Rendőrkapitányságon büntetőeljárás. A gyerekek belföldi személykörözését 2009. december 17-én, nemzetközi személykörözését 2010. március 18-án rendelték el. Az apa ellen belföldi elfogatóparancsot 2010. január 28-án, nemzetközit pedig – hosszas jogértelmezési vitát követően – 2010. április 16-án bocsátottak ki. Az apa kettős állampolgár, a gyerekekkel a bejelentést megelőző napon Romániába távozott, ahol a hatóságok megtévesztésével útlevelet állíttatott ki részükre, majd velük Dél-Ázsián keresztül Libanonba távozott. A panaszos ott talált rájuk és hozta haza a gyerekeket 2010. május 29-én. A közigazgatási és igazságügyi miniszter nem kérte az apa kiadatását Libanontól, így a nemzetközi elfogatóparancsot a bíróság visszavonta.
Jelentésem e részében a tárgyszerűség miatt részletesen foglalom össze elsőként az ügyben keletkezett terjedelmes rendőrségi (közigazgatási és büntetőeljárási) iratanyagot, a nagykövetség és a Külügyminisztérium által adott tájékoztatást, majd az anya (panaszos) által küldött levelek, iratok tartalmát (köztük a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium, a Legfőbb Ügyészség, illetve az Országos Rendőr-főkapitányság tájékoztatásával). Végül pedig az országos rendőrfőkapitány részemre küldött tájékoztatását.

1) A rendőrség által megküldött, több mint 100 oldalnyi iratanyag lényege a következő. 
A panaszos először a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságon, 2009. december 7-én tett bejelentést, melyben elmondta, hogy a bíróság jogerősen nála helyezte el a gyerekeket, az apa jelen volt az ítélet kihirdetésekor, azonban a gyermekeket az előírt 3 napos határidőn belül nem adta át. A panaszos felhívta reggel a K. Rendőrkapitányságot, ahol azt a tanácsot adták, hogy a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságon tegyen feljelentést és kérjen végrehajtást. 
2009. december 17-én kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétségének megalapozott gyanúja miatt folyamatban lévő büntetőeljárásban már a K. Rendőrkapitányságon hallgatták meg tanúként a panaszost. A panaszos elmondta, hogy december 7-én és 8-án még látta az apát, de december 9-én a lakása már elhagyatottnak tűnt, egy ismerősétől pedig úgy tudja, hogy Spanyolországba utazott a gyerekekkel, de az ottani szomszédok azt mondták neki, hogy hetek óta nem látták őket. A panaszos elmondta azt is, hogy az apa magyar-román kettős állampolgár, a gyerekek viszont nem, magyar útleveleik és személyi igazolványaik pedig őnála vannak, vagyis érvényes, utazásra feljogosító okmányok nincsenek náluk. Megadta továbbá az apa román állampolgárságú házvezetőnőjének, V. E.-nek az elérhetőségeit, akit szintén több napja nem láttak. 
Ugyanezen a napon, a BRFK Kerületi Rendőrkapitányság adatgyűjtést végzett az apa lakásánál, ahol két megkérdezett személy is azt nyilatkozta, hogy napok óta nem látták őt. Szintén ugyanezen a napon, a BRFK Kerületi Rendőrkapitányság megkereste az Országos Mentőszolgálat vezetőjét, hogy adjon tájékoztatást, december 9. óta bármelyik gyermeket kezelték-e bármelyik egészségügyi intézményben, illetve megkeresték a Magyar Telekom Távközlési Nyrt.-t is a híváslisták beszerzése érdekében.
A körözések rögzítésére a Körözési Információs Rendszerben is ugyanezen a napon került sor, a körözés okaként az egészségügyi hatóság körözése [Eütv. 70/A. § (1) bekezdés] jelzés lett feltüntetve, fajtaként személy eltűnése, intézkedésként pedig Rtv. szerinti előállítás a rendőrkapitányságra. A státusz szerint a körözés elrendelt.
2009. december 18-án a K. Rendőrkapitányság tájékoztatta a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságot, hogy nyomozást folytatnak a panaszos feljelentése nyomán kiskorú veszélyeztetése vétség megalapozott gyanúja miatt, közölték az ügy részleteit és felkérték őket, hogy ellenőrizzék a gyerekeket az apa, az apa szülei, illetve a házvezetőnő lakcímein, feltalálásuk érdekében pedig a megadott telefonszámon értesítsék a panaszost, tekintettel arra, hogy a rendőrség nem rendelkezik az illetékes bíróság végzésével, amely lehetővé tenné számára a kötelező közreműködést. 
A 2010. január. 5-én a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságon készült jelentés összefoglalja a rendőrkapitányság addigi intézkedéseit és jelzi, hogy megküldik az ügyben keletkezett iratokat a K. Rendőrkapitányságnak a folyamatban lévő büntetőeljárás miatt.
A K. Rendőrkapitányságon 2010. január 7-én kelt feljegyzés szerint az apa a 2009. december 23-i idézésre nem jelent meg, december 28-án felvette az apa ügyvédje az eljáró rendőrökkel a kapcsolatot és jelezte, hogy üzleti okok miatt van távol, de a következő idézésre megjelenik. A 2010. január 14-én kelt feljegyzés szerint ez nem történt meg. 
A K. Rendőrkapitányságon 2010. január 22-én kelt levelében tájékoztatta a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságot, hogy kiskorú veszélyeztetése vétség megalapozott gyanúja miatt eljárást folytat, az apa az idézések ellenére egyszer sem jelent meg a gyanúsítotti kihallgatásán, így elővezetése, illetve körözésének elrendelése válhat szükségessé. Arra kérik a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságot, hogy soron kívül végezzen adatgyűjtést a megadott címeken, hogy az apa ott tartózkodik-e. A BRFK Kerületi Rendőrkapitányság 2010. január 22-én kelt és aznap elfaxolt tájékoztatása szerint az apát nem találták a megjelölt címeken, továbbá adatait ellenőrizve kiderült, hogy egyáltalán nem rendelkezik bejelentett lakcímmel. 
A K. Rendőrkapitányságot ezt követően, 2010. január 28-án kelt határozatával kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétségében a nyomozást felfüggesztette, mivel „a gyanúsított ismeretlen helyen vagy külföldön tartózkodik”. Az indokolás szerint az apa 2009. október 16-án magával vitte a gyerekeket, akiket másnap vissza kellett volna vinnie a panaszos otthonába, azonban ennek nem tett eleget, illetve az ezt követően megszületett jogerős ítélet – amely a gyerekeket az anyánál helyezte el – ellenére sem vitte őket vissza. A végzett adatgyűjtésnek alapján vélhetőleg külföldre távozott a gyerekekkel, tartózkodási helye ismeretlen. Mivel gyanúsítottkénti kihallgatása indokolt, az eljárást felfüggesztették. 
2010. január 29-én a K. Rendőrkapitányság az elfogatóparancs elrendeléséről szóló határozatával az apa személykörözését, egyben elfogását rendelte el kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétségének megalapozott gyanúja miatt. Az elfogatóparancsot ugyanezen a napon rögzítették a Körözési Információs Rendszerben.
A panaszos 2010. február 1-jei meghallgatásán közölte a rendőrökkel, hogy a spanyolországi ismerősei által küldött képek szerint az apa ottani házánál a garázsban bérautó parkol, amellyel látták az apát közlekedni, a spanyol hívószámú mobilja is be van kapcsolva. Budapesti albérletében Ugyanezen napon kelt levelében arra kéri a K. Rendőrkapitányság bűnügyi osztályvezetőjét, hogy adjanak ki nemzetközi elfogatóparancsot az apa ellen.
A K. Rendőrkapitányság 2010. február 5-én kelt levelében a K. Városi Ügyészség vezetőjétől tájékoztatást kért attól, hogy az apa esetében kezdeményezik-e a nemzetközi, illetve európai elfogatóparancs kiadását. Az apa valószínűleg Romániában van, az Interpol Magyar Nemzeti Iroda pedig arról tájékoztatta a rendőrkapitányságot, hogy ezt ellenőrizni tudják, de érdemes lenne először nemzetközi és európai elfogatóparancsot kiadni, mert akkor rögtön kiadatási őrizetbe is lehetne venni. A K. Városi Ügyészség 2010. február 16-i válaszában tájékoztatta a rendőrkapitányságot, hogy nincs helye nemzetközi, illetve európai elfogatóparancs kibocsátásának, ugyanis a kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétségének büntetési tétele egy évig terjedő szabadságvesztés, közérdekű munka vagy pénzbüntetés, míg a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló szerint akkor van helye büntetőeljárás lefolytatása céljából kiadatásnak, ha a cselekmény legalább egy évet meghaladó szabadságvesztéssel büntetendő. Felmerül ugyanakkor a kiskorú veszélyeztetése bűntettének gyanúja, ezért az ügyészség arra kéri a rendőrkapitányságot, hogy vegye fel a kapcsolatot a Ki. Városi Ügyészség fiatalkorúak ügyészével és kérjenek állásfoglalást az európai elfogatóparancs kibocsátása tárgyában.
A K. Rendőrkapitányság a fiatalkorúak ügyésze utasítására ellenőrizte a körözési nyilvántartásban az apát 2010. február 19-én, ekkor kiderült, hogy a BRFK kerületi Rendőrkapitányság az apával szemben fenntartotta a körözést eltűnés címén, a két gyermek esetében azonban megszüntette. A megszüntetés okaként azt a tájékoztatást kapták, hogy azt a K. Rendőrkapitányságon folyamatban lévő büntetőeljárás indokolta. Ekkor a K. Rendőrkapitányság Bűnügyi Osztályának vezetője felhívta a BRFK Kerületi Rendőrkapitányság vezetőjének a figyelmét arra, hogy a körözés közigazgatási eljárás, így azt a büntetőeljárás miatt nem lehetett volna megszüntetni. A körözést ezt követően újra elrendelték. A BRFK kerületi Rendőrkapitányság az előtte folyó ügyet végül a 2010. február 24-én kelt végzésével, közigazgatási eljárás keretében áttette.
A 2010. március 10-én tanúmeghallgatás keretében a panaszos tájékoztatta a rendőrséget az apa külföldi, spanyol és romániai kapcsolatairól, illetve hogy tudomására jutott, hogy még 2009-ben Kolozsváron román útlevelet állíttatott ki a gyerekek részére. Kijelentette, ha a gyerekek külföldön lennének meg, vállalja a hazahozatalukat. 
Ugyanezen a napon a K. Rendőrkapitányság az Interpol Magyar Nemzeti Irodához fordult, hogy az Romániában ellenőriztesse az apa gépjárművét és lakóhelyét, ahol feltehetőleg az eltűnt gyerekek találhatók. Külön levélben kérték, hogy rendelje el a két gyermek nemzetközi körözését, illetve ellenőrizze a bejárónő romániai címét és nyilatkoztassa arról, hogy mit tud az eltűnt gyerekekről. A nemzetközi körözés az Interpol Magyar Nemzeti Iroda 2010. március 12-én küldött fax üzenete szerint el lett rendelve eltűnés miatt, a körözési információs rendszer adatai szerint 2010. március 18-án történt meg a rögzítés, kiemelt minősítéssel, amit az indokolt, hogy az eltűnt gyerekek nem képesek magukról gondoskodni, intézkedésként pedig biztonsági intézkedés lett megjelölve. Szintén ugyanezen a napon, egy másik budapesti rendőrkapitánysághoz is fordultak, hogy az ellenőrizze a két gyermek egyik rokonának lakását.
A 2010. március 16-án kelt megkeresésekben a K. Rendőrkapitányság az illetékes megyei rendőr-főkapitányságokhoz, illetve a Repülőtéri Rendőr Igazgatósághoz fordult, hogy tájékoztassák a határrendészeti egységekhez tartozó állományt a gyerekek eltűnéséről. 
2010. március 17-én határozat született a közigazgatási eljárás – körözés fenntartása melletti – befejezéséről, mivel az előírt 90 napos eljárási határidőn belül nem sikerült megállapítani az eltűnt gyerekek tartózkodási helyét.
A panaszos jogi képviselője 2010. március 19-én panaszt terjesztett elő a Ki. Városi Ügyészségnek a panaszos által kiskorú veszélyeztetése bűntette ügyében tett feljelentését elutasító határozata ellen, illetve kérte, hogy a nyomozás felfüggesztéséről szóló határozatot az ügyészség helyezze hatályon kívül és rendelje el a nyomozás folytatását. A Megyei Főügyészség 2010. március 29-i határozatával a panaszt alaposnak ítélte, a határozatot hatályon kívül helyezte és a Ki. Városi Ügyészséget a nyomozás elrendelésére utasította. A Ki. Városi Ügyészség 2010. április 2-án elrendelte a nyomozást.
Az Interpol Magyar Nemzeti Iroda 2010. március 22-én tájékoztatta a K. Rendőrkapitányságot, hogy a román Interpol ellenőrzése nem vezetett eredményre. 
A K. Rendőrkapitányság 2010. április 14-én döntött a kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétség megalapozott gyanúja miatt elrendelt nyomozás folytatásáról az indokolás szerint azért, mert az apával szemben bűncselekmény(ek) elkövetése miatt megalapozott gyanú merült fel. Ugyanezen a napon indítványozták a Ki. Városi Ügyészségnél az európai és nemzetközi elfogatóparancs kiadását is. 
A Ki. Városi Bíróság 2010. április 16-án nemzetközi, illetve európai elfogatóparancsot adott ki kiskorú veszélyeztetésének bűntette, illetve kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétség miatt. 
2010. május 18-án, bejelentésből kapott a rendőrség értesítést arról, hogy Bejrútban meghallgatták az apát. A K. Rendőrkapitányság még aznap az Interpol Magyar Nemzeti Irodához fordult, soron kívüli eljárást kérve az adatok leellenőrzésére, illetve az elfogás érdekében. 
Az apa ügyvédje 2010. május 28-án tájékoztatta az Interpol Magyar Nemzeti Irodát, illetve a K. Rendőrkapitányságot, hogy a tervek szerint 2010. május 29-én az apa, a gyerekek, illetve az anya hazatérnek Libanonból. 
A K. Rendőrkapitányság a két gyermek hazatérését követően, 2010. június 1-jén esetükben visszavonta a körözést, erről másnap tájékoztatta az Interpol Magyar Nemzeti Irodát is. 
A büntetőeljárásban, a gyerekek hazaérkezését követően, 2010. június 29-én igazságügyi pszichológus szakértőt rendelt ki a gyerekek megvizsgálása érdekében.
A Ki. Városi Bíróság 2010. július 14-én az apa nemzetközi elfogatóparancs visszavonására irányuló indítványát elutasította. A bíróság végzését a Megyei Bíróság 2010. augusztus 2-án kelt végzésével megváltoztatta és visszavonta az európai elfogatóparancsot. A bíróság a KIM Nemzetközi Büntetőjogi Osztálya 2010. július 7-én kelt tájékoztatása alapján megállapította, hogy az ügyben a közigazgatási és igazságügyi miniszter a kiadatási kérelem előterjesztését 2010. június 30-án megtagadta, így az elfogatóparancs további fenntartásának nincs alapja. Mindezek alapján az európai elfogatóparancsot visszavonta, mivel a kibocsátás oka – a kiadatási kérelem előterjesztésének megtagadása miatt – megszűnt.
A K. Rendőrkapitányság 2010. június 18-án kelt határozatával döntött a közigazgatási hatósági eljárás befejezéséről, tekintettel arra, hogy a két gyermek hazatért, vagyis az eltűnt személyek tartózkodási helye megállapítást nyert. 
A Ki. Városi Bíróság 2010. augusztus 19-én kelt végzésével a nemzetközi elfogatóparancsot is visszavonta. 

2) A Külügyminisztérium megkeresésemre megküldte a bejrúti nagykövetség által készített összefoglalókat, valamint annak lezárulta után a Konzuli Főosztályon összeállított feljegyzést. 
a) A 2010. május 21-én készült összefoglaló szerint 2010. április 20-án telefonon jelentkezett a nagykövetségen a panaszos, hogy gyermekeit az apa jogtalanul elvitte Magyarországról, és feltételezése szerint Libanonban tartózkodnak. Közölte, hogy Bejrútba utazik, hogy a helyszínen tájékozódjon a fejleményekről és a jogerős bírósági ítéletnek megfelelően hazavigye a gyerekeit. 
2010. április 25-én érkezett meg, a nagykövetség szállodát foglalt számára. Másnap megjelent a nagykövetségen és tájékoztatta őket az ügyről. Eszerint a gyerekek útlevelét az apa a bejárónő közreműködésével (a bejárónő a panaszos lejárt útlevelével igazolta magát) készíttette Romániában, a román hatóságok megtették az ügyben a feljelentést, a bejárónőt letartóztatták a repülőtéren, amikor Libanonba akart utazni. 
Kiderült, hogy az apa és a gyerekek román útlevéllel érkeztek Libanonba. A nagykövetség felvette a kapcsolatot a bejrúti román nagykövetséggel, amit tájékoztattak a történtekről és információt kértek arról, hogy tudnak-e valamit az ügyről. Az előzményekről nem volt tudomásuk, de az apa libanoni üzlettársát ismerték, náluk kapott romániai tartózkodásához vízumot. Az üzlettárs lakcímét megadták nagykövetségnek, akik erről tájékoztatták a főügyészi hivatalt. Ezután naponta érdeklődtek a rendőrségen és a főügyészi hivatalban, hogy sikerült-e az apa és a gyermekek nyomára bukkanni. Felvették a kapcsolatot a bejrúti és a budapesti Interpol Irodával, közvetítettek a két hatóság között, hogy a magyar körözés mielőbb láthatóvá váljon a libanoni hatóságok előtt is. A kapcsolatfelvételt követően egy hét is eltelt, mire sikerült a piros jelzést Libanonban láthatóvá tenni. A panaszossal folyamatosan kapcsolatban voltak, kérésére a megyei bíróság ítéletének az ügyre vonatkozó részeit megpróbálták hiteles arab fordítással ellátni. 
2010. május 18-án a rendőrség bekérette az apát kihallgatásra, kérték, hogy a nagykövetségről valaki menjen be tolmácsolni. A konzul és az egyik konzuli ügyintéző bement a rendőrségre, ahol csodálkoztak, hogy miért a magyar nagykövetségről jöttek, hiszen az apa román állampolgárként lépett be Libanonba. Az apa közötte, hogy neki megfelel a magyar tolmács, nincs szüksége a román konzul jelenlétére. Ezután kb. 3 órás kihallgatás következett, ahol az apa készségesen – a saját érdekeinek megfelelően – válaszolt a nyomozók kérdéseire. Többek között bemutatta a K. Városi Bíróság 2009. októberi ítéletét, amely neki ítélte a gyerekek felügyeleti jogát, valamint egy orvosi szakvéleményt felesége pszichikai betegségéről. A követség munkatársai nem mondták, hogy már ismerik az ügyet, mert félő volt, hogy az apa akkor minden közreműködéstől elzárkózik.
A konzul megkérdezte az apát, hogy ha a panaszos Libanonba jönne, találkozhatna-e a gyerekekkel, a válasz az volt, hogy természetesen igen. Ezt a kijelentést jegyzőkönyvbe vették. A feltett kérdésre, hogy tudja-e, hogy körözik, azt felelte, nem. 
Az apa nyilvánvalóan a korábbi bírósági ítéletre alapozta gyermekfelügyeleti jogát, és közölte, hogy a másodfokú bíróság jogerős ítélet tartalmát ő nem ismeri, csak magyarországi ügyvédje, aki elmondása szerint a Legfelsőbb Bíróságnál fellebbezést nyújtott be. A kihallgatás végén, az elkészült jegyzőkönyvet elvitték a főügyésznek, aki azt a döntést hozta, hogy az apa adja le a rendőrségen román és magyar útlevelét, és a meghatározott időpontban újra jelenjen meg a rendőrségen. Abban is egyetértett, hogy a konzul szervezze meg a találkozót a panaszos, az apa és a két gyermek között. 
A konzul aznap este felhívta és tájékoztatta az apát, hogy a panaszos Libanonban van, aki közölte, hogy hajlandó találkozni vele, de a gyermekekkel csak később találkozhat, miután ők ketten beszéltek. (Nem közölték, és nem is állt szándékukban az apa tudomására hozni, hogy a panaszos már huzamosabb ideje Libanonban tartózkodott. Ennek az volt az oka, hogy alaposan feltételezhető volt, ennek ismeretében elrejtőzik, vagy illegálisan külföldre távozik, ezzel meghiúsítva az erőfeszítéseket.) 
2010. május 20-án délelőtt a konzul beszélt a panaszos ügyvédjével, aki azt tanácsolta, hogy a panaszos csak abban ez esetben találkozzon az apával, ha az a gyerekeket is odaviszi. A panaszos is megerősítette, hogy nem kíván az apával találkozni, csak a gyerekeket akarja hazavinni. Ezek után a konzul felhívta az apát, hogy aznap nem tudnak találkozni. Ekkor közölte vele, hogy sajnálatos, mert a hétvégén elutazik a gyerekekkel, és csak a következő héten, kedden vagy szerdán jön vissza Bejrútba, és a főügyészi hivatal hozzá fog járulni, hogy pár nappal később jelenjen csak meg hétfő helyett. Attól félve, hogy az apa eltűnik a hatóságok szeme elől, értesítették a főügyészi hivatalt, hogy tudomásukra jutott az apa utazási szándéka. Pár perc múlva visszahívták őket, kérték, hogy azonnal menjenek be a rendőrségre, mert bekérették az apát. Megjelentek a rendőrségen, ahol ismételten csodálkoztak, hogy mit keresnek ott. Kérték, hogy várjanak, mert közben megérkezett egy angol-arab tolmács. Később közölték, hogy ő fog tolmácsolni, a követség közreműködésére mégsem tartanak igényt. Ekkor mutatta meg a konzul az egyik jelenlévő rendőrnek a magyar Interpol által május 20-án a rendőrségre és a nagykövetségre faxon megküldött dokumentumot, amely a gyerekek sárga jelezése mellett azt is közli, hogy a hatóságok a gyerekeket adják át az anyának. Kiderült, hogy a főügyész is megkapta ezt a dokumentumot. Ettől függetlenül a főbíró elengedte az apát, nem tartóztatták le. A nagykövet felhívta telefonon a főügyészt, hogy tájékoztatást kérjen, de kitérő válaszokat kapott. A dolgok alakulásáról a konzul tájékoztatta a panaszos ügyvédjét és a bejrúti román nagykövetséget. 
Az apa később kérte, hogy szervezzenek meg egy találkozót a panaszossal, hogy beszélhessenek. A nagykövet kereste telefonon az igazságügyi minisztert, hogy tájékoztassa az ügyről és sürgős intézkedést kérjen. A Konzuli Főosztály illetékes referensét folyamatosan tájékoztatták az ügy fejleményeiről, a Kolozsvári Főkonzulátussal is kapcsolatot tartottak.
b) 2010. május 23-án délelőtt a libanoni igazságügyi miniszter személyesen felhívta a nagykövetet, hogy szóbeli tájékoztatást kérjen az ügyről. A bíróság 2010. május 24-én bekérette meghallgatásra az apát a gyerekekkel együtt, az anyát és a konzult. Az apa a gyerekek nélkül jelent meg, közölte, hogy a kisebbik beteg és így mindkettejüket egy ismerős családnál hagyta. 
A bíró meghallgatta az érintetteket, majd úgy döntött, hogy a konzulra bízza a gyerekeket, nála helyezi el őket, a szülők láthatásával, a szülők csak a konzul jelenlétében találkozhatnak a gyerekekkel, továbbá tájékoztatást küldenek a magyar hatóságoknak és kérik az apa kiadatásának kezdeményezését. Úgy döntött, hogy az egész család együtt, ugyanazzal a repülőgéppel hagyja el Libanont. Utasította a szülőket, hogy május 26-án az apa adja le a rendőrségen a gyerekek román, valamint az anya a gyerekek magyar útlevelét. A kiadatási egyezmény hiányában az apát nem tartóztatta le. A bíró azt a döntést hozta, hogy azonnal hozzák be a rendőrségre a gyerekeket és a konzulnak adják át őket. Ez du. 4 órakor meg is történt. Az anya éjszakára a gyerekekkel maradt. A nagykövetség reggel felvette a kapcsolatot az Interpol Magyar Nemzeti Irodával, az Iroda munkatársa ígéretet tett arra, hogy amint a libanoni megkeresés megérkezik, azonnal válaszolnak, és értesítik a nagykövetséget is. 
c) A 2010. május 26-án készült összefoglaló tartalmazza, hogy a bíró utasításának megfelelően az apa leadta a rendőrségen a gyerekek román útlevelét. Így tett az anya is. A nagykövetség újra kapcsolatba lépett az ügyészséggel, valamint a bejrúti Interpol Irodával, a kiadatási kérelem megküldését sürgetve. Az apa hozzájárulásával az anya a gyerekekkel továbbra is a nagyköveti rezidencián éjszakázott, napközbeni felügyeletüket a nagykövetség hivatalos helyiségeiben tudták megoldani. Az apa mindkét helyen látogatta a gyerekeket.
d) 2010. május 28-án, pénteken reggel időpontot kértek az ügyben eljáró bírótól, a segítségét kérték, hogy az apa, az anya és a gyerekek azonnal hazautazhassanak. Azt válaszolta, hogy csak akkor mehetnek Magyarországra, ha Magyarországról megérkezik a válasz a libanoni hatóságok levelére. Ekkor azt kérték, hogy legalább az anya és a gyerekek hagyhassák el Libanont, ellenük nincs kiadva elfogatóparancs. A bíró azonban azt megtagadta arra való hivatkozással, hogy nála csak olyan Interpol-papír van, ami a gyerekek felkutatásáról szól, nem kapott olyan papírt, ami arról szól, hogy a gyerekeket megtalálásuk után adják át az anyának. A bíró telefonon megkérdezte a bejrúti Interpol Irodát, hogy tudnak-e új papírról, ahol azt válaszolták, hogy nem. Mivel a nagykövetség tudta, hogy létezik ilyen papír, mert a budapesti Interpol Iroda e-mailen megküldte nekik (amikor azt korábban elküldték a libanoni Interpol Irodának), felhívták a budapesti Interpol Irodát és kérték, hogy faxolják el a bíró irodájába, hogy – noha ezt nem lehet hivatalos okirat-továbbításnak tekinteni – a bíró lássa, hogy 10 napja létezik egy újabb változat. Ez nem sikerült, így azt kérték, hogy a bejrúti Interpol Irodába küldjék el újra az iratot faxon és hívják is fel őket, kérve, hogy azonnal juttassák el azt a bírónak. 
Közben megérkeztek a bíróhoz az apa ügyvédjei és később az apa is. Az ügyvéd javaslatot tett a bírónak, mely szerint hozzájárulnak a gyerekek anyának való átadásához, ha az apa ellen a piros körözést (feljelentést) visszavonatja. A bíró és a budapesti Interpol Iroda is közölte, hogy a körözés visszavonására nincs lehetőség. 13 órakor megérkezett a bíróhoz a május 19-i budapesti interpolos levél, ekkor kérte, hogy az anya, valamint a gyerekek azonnal jöjjenek be hozzá. Megérkezésük után átadta az anyának a gyerekek mindkét útlevelét, aláíratta vele az átadásról szóló jegyzőkönyvet. 14:30-kor közölte, hogy az anya és a gyerekek elhagyhatják Libanont, az apa búcsúzzon el a gyerekektől. Az apát berendelte szerdán (2012. június 2.) 10:00 órára. 
Éjjel egykor a nagykövet és a konzul kivitte az anyát és a gyerekeket a repülőtérre. Az útlevélvizsgálatkor kiderült, hogy a gyerekek továbbra is utazási tilalom alatt állnak és elvették az útlevelüket. A nagykövet felhívta a bírót, aki közölte az ügyeletessel, hogy utazhatnak a gyerekek, de a Belbiztonsági Szolgálat közölte, hogy a bíró engedélye nem elégséges az utazási tilalom feloldásához, azt csak a Belbiztonsági Szolgálatnál intézhetik el, reggel 10 órától. Ekkor a nagykövet felhívta a Belbiztonsági Szolgálat általános helyettes vezetőjét, hogy ő segítsen, de nem tudott.
Másnap délelőtt a nagykövet, a konzul, az anya és a két gyerek bement a Belbiztonsági Szolgálathoz. A nagykövetet az egyik helyről a másikra, egyik irodából a másikba, az egyik épületből a másikba küldözgették. Délután 14 órakor közölték, hogy 90 %-os eséllyel a gyerekek neve mellől lekerült a tiltás. Javasolták, hogy menjenek ki a repülőtérre és próbálják meg, hogy sikerül-e elutazniuk. Ekkor kimentek a repülőtérre, a nagykövet bevitte a gyerekek útlevelét abba az irodába, ahol hajnalban voltak, és leellenőriztette, hogy a számítógépes nyilvántartó rendszerben a gyerekek neve mellől sikerült-e levenni az utazási tilalmat jelző bejegyzést, és utazhatnak-e. Kb. egyórás várakozás után kiderült, hegy sikerült és utazhatnak. A nagykövet azonnal intézkedett a Lufthansa reptéri vezetőjénél és megkérte, hogy a három magyar utast vegyék fel a 16:10-kor induló járatra. Az anya és a gyerekek szombaton (2010. május 29.) este 23 órakor érkeztek meg Budapestre. 
e) A KÜM Konzuli Főosztály véleménye szerint a bejrúti magyar külképviselet intézkedései, eljárása minden tekintetben a felek megegyezését, illetve a jogerős magyar bírósági ítélet végrehajtásának elősegítését szolgálták. A nagykövet és a konzul elősegítette a kapcsolatfelvételt annak érdekében, hogy a felek a gyermekelhelyezés kérdésében egyetértésre jussanak. A felek többször találkoztak is egymással, azonban ezek a találkozások nem zárultak megegyezéssel. A nagykövet és a konzul a felek mellett azok jogi képviselőjével is tartotta a kapcsolatot, számukra az ügy fejleményeiről első kézből információt nyújtott. Az üggyel kapcsolatban az apa rendőrségi meghallgatásán a konzul és a konzuli ügyintéző tolmácsolt. Bár az apa román állampolgárként lépett be Libanonba, elfogadta a magyar tolmácsot, azzal szemben kifogást nem támasztott. A nagykövet és a konzul a libanoni hatóságoknál eljárva, az ő segítségüket kérve intézkedtek annak érdekében, hogy az ügy a jogerős és végrehajtható bírósági ítéletben foglaltaknak megfelelően rendeződhessen. Ennek érdekében az apa érdekeit is szem előtt tartva, pártatlanul végezték a munkájukat. Eljárásuk során nem firtatták, hogy a gyermekek, illetve az apa milyen okmányokkal, milyen módon léptek be Libanonba. Eljárásuk a felek megegyezésére, annak hiányában a jogerős bírósági ítélet érvényesítésének elősegítésére irányult, a libanoni szervek segítségével. Az ügy tisztázása ás rendezése érdekében az eljárás során a nagykövet személyesen konzultált a libanoni igazságügyi miniszterrel, a libanoni főügyésszel, az eljáró libanoni bíróval, valamint a libanoni Belbiztonsági Szolgálattal, szem előtt tartva a küldő és a fogadó állam jogát, továbbá a fogadó állam gyakorlatát. Az eljárás alatt a nagykövet és a konzul az apa érdekeit is figyelembe véve intézkedett. A rendőrségen való tolmácsoláson túl a nagykövet és a konzul kérte az eljáró libanoni bírót, hogy a család az apával együtt hagyhassa el Libanont, ám ezt az eljáró bíró az apa ellen kiadott nemzetközi elfogató parancs miatt ezt elutasította. Elutazásuk előtt az édesanya egy arab nyelvű nyilatkozatot tett, amelyben hozzájárult ahhoz, hogy az apa látogathassa a gyermekeket, továbbá a nyilatkozatban megadta magyarországi állandó lakcímét, ahol a gyermekekkel tartózkodni fog. Ezzel a nyilatkozattal a nagykövet és a konzul biztosítottnak látta, hogy az apa gyermekeivel való kapcsolattartási és láthatási joga a későbbiekben nem sérül.

3) A panaszos leveleiben hangsúlyozta, hogy gyermekeit ismerősei, civil szervezetek és magánnyomozó irodák segítségével sikerült megtalálnia. Az illetékes K. Rendőrkapitányság és a K. Városi Ügyészség semmit nem tett annak érdekében, hogy elrabolt gyermekeket megtalálják. Neki kellett a hatóságokat tájékoztatni gyermekei hollétéről és az ügy aktuális állásáról.
Összefoglalása szerint 2009. október 7-én az eljáró elsőfokú bíróság nem jogerős ítéletével döntött a gyerekek édesapjuknál való elhelyezéséről. A döntés ellen fellebbezéssel élt. A 2009. október 17-én esedékes kapcsolattartáskor a K. Rendőrkapitányság járőre jelent meg a gyermekek apjával, a járőr segítséget nyújtott abban, hogy „gond nélkül” el lehessen vinni a gyerekeket. Ettől a naptól kezdve 7 hónapig nem látta a 3 és 5 éves kislányokat. 2009. december 3-án megszületett az ügyben a másodfokú, jogerős, azonnal végrehajtandó bírósági ítélet, amely a gyerekeket nála helyezte el. 2009. december 6-án gyerekek édesapjukkal együtt eltűntek. A panaszos még aznap bejelentette eltűnésüket a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságon. 2010. január 28-án a K. Rendőrkapitányság felfüggesztette az apa elleni nyomozást, arra való hivatkozással, hogy „a gyanúsított ismeretlen helyen vagy külföldön van”. 
A panaszos 2010. április 29-én érkezett meg Bejrútba, ahol felvette a kapcsolatot a magyar nagykövetséggel, és a helyi hatóságokkal. 2010. május 24-én a bejrúti rendőrségen adták át végül a gyerekeket a magyar konzulnak. A hazautazásig a konzulátuson laktak, az apa minden nap megjelent és fenyegetőzött. Az egyik este a nagykövet és a konzul szeme láttára berángatta a panaszost a fürdőszobába és megverte. Végül 2010. május 29-én tértek vissza Budapestre. Hazaérkezésüket követően mindkét gyermek neurológushoz és pszichológushoz járt. 
2010. augusztus 2-án a megyei bíróság végzésében az apa ellen kiadott európai elfogatóparancsot visszavonta arra való hivatkozással, hogy a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium Nemzetközi Büntetőjogi Osztálya 2010. július 7-i tájékoztatása alapján megállapítható, hogy az igazságügyi miniszter a kiadatási kérelem előterjesztését 2010. június 30-án megtagadta. 2010. szeptember 29-én az apa Magyarországra érkezett, azonban a ferihegyi repülőtéren úgy lépett be az országba, hogy nem észlelték az iratai ellenőrzésekor, hogy az Interpolon keresztül nemzetközi elfogatóparancs van kiadva ellene. 
A panaszos szintén csatolta a külügyminiszternek címzett segélykérő levelét, melyben leírta az eseményeket. A külügyminiszter segítségét kéri, ugyanis a libanoni rendőrség értesítette, hogy megtalálták az apát a gyerekekkel, de a gyerekek átadásáról és kiadatásáról nem tudtak intézkedni, mert a magyar hatóságok nem kérték a kiadatást. 
a) A Közigazgatási és Igazságügyi Minisztérium (a továbbiakban: KIM) Igazságügyért Felelős Államtitkárának a panaszos által csatolt, 2010. október 25-én kelt levele szerint az apa ellen a Ki. Városi Bíróság bocsátott ki nemzetközi és európai elfogatóparancsot 2010. április 16-án kiskorú veszélyeztetésének bűntette, illetve kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétsége elkövetésének alapos gyanúja miatt. Tudomást szereztek arról, hogy az apa Libanonban tartózkodik, amely állammal Magyarországnak kiadatásra sem nemzetközi szerződése, sem viszonossága nem áll fenn. 
A panaszos gyermekeivel Libanonból 2010. május 29-én tért haza Magyarországra, az apa 2010. május 27-én kelt és a bejrúti magyar nagykövetség által 2010. június 1-jén hitelesített nyilatkozatban előadta, hogy önként hazatér Magyarországra. Ezt követően a közigazgatási és igazságügyi miniszter úgy döntött, hogy nem kezdeményezi az apa kiadatását Libanonból. A bíróság az európai elfogatóparancsot 2010. augusztus 2-án, a nemzetközit 2010. augusztus 19-én visszavonta. A magyar hatóságoknak tudomása volt arról, hogy az apával szemben román nemzetközi körözés van hatályban közokirat-hamisítás bűncselekménye miatt. 
Az apa a K. Rendőrkapitányság előtt 2010. szeptember 29-én önként megjelent, így sor került aznap a gyanúsítottként való kihallgatására, majd – figyelemmel a román hatóságok által kibocsátott európai elfogatóparancsra – az őrizetbe vételre is. A Fővárosi Bíróság 2010. szeptember 30-án elrendelte az apa Romániának való átadását, amire 2010. október 7-én sor is került.
b) A Legfőbb Ügyészség Gyermek- és Ifjúságvédelmi Önálló Osztály vezetőjének 2010. október 25-én kelt levele szerint az ügyben a nyomozó hatóság az eltűnt kiskorúak belföldi körözését elrendelte ugyan, de utóbb azt visszavonta, a gyermekek nemzetközi körözésének elrendelését elmulasztotta. 
2010. január 28-án adták ki a belföldi elfogatóparancsot az apa ellen, majd ezzel egyidejűleg felfüggesztették a nyomozást. Ezt követően a panaszos jogi képviselője útján kiskorú veszélyeztetésének bűntette miatt is feljelentést tett, amelyet a K. Városi Ügyészség határozatával elutasított, mivel álláspontja szerint az apa cselekménye nem valósította meg az említett bűntettet. A panaszos jogi képviselője ezt követően a megyei főügyészséghez fordult panasszal, amely annak helyt adva a K. Városi Ügyészség határozatát hatályon kívül helyezte, egyben utasította az ügyészséget a kiskorú veszélyeztetésének bűntette miatt a nyomozás elrendelésére, illetve a felfüggesztett ügyben a nyomozás folytatásának elrendelésére. Ezt követően a K. Városi Ügyészség utasította a nyomozó hatóságot mindkét gyermek belföldi és nemzetközi körözésének elrendelésére, illetve indítványára a Ki. Városi Bíróság nyomozási bírája 2010. április 16-án európai és nemzetközi elfogatóparancsot bocsátott ki az apa ellen. A megyei bíróság 2010. augusztus 2-án kelt és jogerőre emelkedett végzésével a kibocsátott európai elfogatóparancsot visszavonta, mivel a közigazgatási és igazságügyi miniszter a kiadatási kérelem előterjesztését megtagadta. Ugyanezen okból került sor a nemzetközi elfogatóparancs visszavonására is. 
A gyermekek Magyarországra való visszatérését követően, 2010 júliusában került sor a panaszos tanúként való meghallgatására, aki a gyermekek Romániában kiállított útleveleiben foglalt bejegyzések alapján elmondta, hogy elvitelüket követően a Fülöp-szigeteken, Malajziában, Szingapúrban, Szíriában, Egyiptomban, végül Libanonban fordultak meg. Elmondta azt is, hogy ez alatt az időszak alatt, a gyermekek elmondása szerint az apa folyamatosan a panaszos és annak családja ellen hangolta. 
A Legfőbb Ügyészség osztályvezető ügyészének álláspontja szerint a hasonló – a közelmúltban egyre gyakrabban előforduló – ügyekben az elvitt gyermek hazajuttatását célzó hatósági erőfeszítéseket jelentős mértékben megnehezíti a nem kielégítő magyar büntetőjogi szabályozás. Nemzetközi elfogatóparancs kibocsátására csak akkor van lehetőség, ha a cselekmény egy évet meghaladó szabadságvesztéssel büntetendő. A kiskorú elhelyezése megváltoztatásának vétsége viszont csak egy évig terjedő szabadságvesztéssel büntethető. A Btk. nem tesz különbséget a tekintetben, hogy a kiskorú elhelyezésének megváltoztatása milyen elkövetői magatartással valósul meg. Amennyiben az elkövető a másnál elhelyezett kiskorút a jogosult beleegyezése nélkül huzamosabb időre, külföldre ismeretlen helyre viszi, lehetetlenné téve a bárminemű kapcsolattartást, a hatályos büntetőjogi rendelkezések szerint vétséget követ el, feltéve, ha nincsenek adatok arra nézve, hogy magatartásával a kiskorú értelmi, érzelmi stb. fejlődését is veszélyeztette. Hivatkozott a német büntető törvénykönyvre, ami öt évig terjedő szabadságvesztéssel bünteti azt a szülőt, aki a gyermeket a másik szülőtől, gyámtól vagy gondozótól jogellenes módon külföldre viszi. Az osztályvezető álláspontja szerint a megoldás az lenne, ha a gyermek jogellenes külföldre vitelét a Btk. a kiskorú elhelyezésének megváltoztatása egy évnél súlyosabban büntetendő, minősített eseteként szabályozná.
c) Az országos rendőrfőkapitány 2010. szeptember 3-án kelt levelében arról tájékoztatta a panaszos jogi képviselőjét, hogy kivizsgálta a gyermekek eltűnése ügyében folytatott közigazgatási hatósági eljárást, illetve a gyermekek apja ellen indított büntetőeljárást, a kivizsgálás eredménye pedig nem támasztotta alá a panaszos kifogásait. 

4) Az Országos Rendőr-főkapitányság részemre küldött tájékoztatásában elsőként a kiskorú elhelyezésének megváltoztatása esetén alkalmazandó jogszabályok ellentmondásaira, hiányosságaira hívta fel a figyelmet.
Az országos rendőrfőkapitány kiemelte, hogy a személy- és tárgykörözésről szóló 2001. évi XVIII. törvény (a továbbiakban: Szktv.) alapján, a kiskorú elhelyezésének megváltoztatásával érintett, ismeretlen helyen tartózkodó kiskorú esetében a rendőrség köteles lenne a körözés elrendelésére. Ugyanakkor a Vht. 2005. június 4-től hatályos rendelkezései értelmében a gyermek átadására és elhelyezésére vonatkozó bírósági határozat (a bíróság által jóváhagyott egyezség) végrehajtása körében a személykörözést, illetve a nemzetközi körözést a végrehajtó rendeli el. A speciális szabályozás megalkotásával párhuzamosan ugyanakkor nem került sor az Szktv. módosítására, vagyis jogbiztonsági szempontból rendkívül aggályos módon nem történt meg a hatáskör kifejezett megosztása. Az ebből fakadó jogbizonytalanságra vezethető vissza az, hogy a vizsgált ügyben eljáró rendőrhatóság az Szktv. szabályai alapján maga rendelte el a körözést, ahelyett, hogy a Vht. irányadó szabályaira vonatkozó tájékoztatás megadásával a bejelentőt a bírósági végrehajtóhoz irányította volna. 
Habár ez a jogalkotási probléma a konkrét ügy vonatkozásában nem idézett elő jogalkalmazási nehézséget, indokoltnak tartja felhívni a figyelmet a rendőrség jogi eszköztelenségére azokban az esetben, amikor a kiskorúval szemben elrendelt körözés sikerrel fejeződik be. Amennyiben ugyanis a kiskorú eltűnésének hátterében a kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétség áll, megtalálása esetén törvény nem ad felhatalmazást a rendőrség számára a kiskorú előállítására, ugyanis ennek feltétele az, hogy a kiskorú a szülői felügyelet vagy a gyámság, illetőleg az intézeti nevelés hatálya alól engedély nélkül vonja ki magát. Abban az esetben, ha a rendőrség a kiskorút az ő elhelyezését jogsértő módon megváltoztató személy társaságában leli fel, tekintettel arra, hogy ezt a személyt szándékos bűncselekmény elkövetésén érik tetten, előállításának van helye, illetve az őrizetbe vétel feltételei is fennállnak, és figyelembe véve, hogy az előállítás mérlegelés nélkül végrehajtandó, a keresett kiskorú – ha más erre jogosult és alkalmas személy nincs jelen – ebben az esetben is tényleges felügyelet nélkül maradna. A rendőrségnek nincs felhatalmazása a kiskorú személyes szabadságának elvonására, korlátozására, előállítás hiányában kizárólag a törvényes képviselő, ennek hiányában más, cselekvőképes hozzátartozója, illetve a kiskorú nevelését, felügyeletét, vagy gondozását ténylegesen ellátó személy értesítésére van lehetőség. Emellett figyelembe kell venni azt is, hogy amennyiben a körözés sikerrel jár, a rendőrség a kiskorú hollétét haladéktalanul közölni köteles a bírósági végrehajtóval, és a körözött kiskorút – azonosítását és tényleges tartózkodási helyének megállapítását követően – az intézkedés befejeztével szabadon kell bocsátania, hiszen előállítása az Rtv. alapján nem foganatosítható.
Elmondható tehát, hogy a kiskorú feltalálása esetén a rendőrség a kiskorú felügyelet nélkül maradásából adódó veszélyeztetettségét csupán hatáskörének túllépésével, a személyes szabadsághoz kapcsolódó visszásság előidézésével képes a jelenlegi jogszabályi környezetben megszüntetni. Abban az esetben, ha a kiskorú magára hagyása a kiskorú szempontjából közvetlenül fenyegető veszélyhelyzetet idézne elő, biztonsági intézkedésként a rendőrség köteles intézkedni. Fontos megjegyezni, hogy a gyermekvédelmi törvény sem tartalmaz a kiskorú személyes szabadságát korlátozó vagy elvonó intézkedés jogalapjaként szolgáló rendelkezést, a törvény a rendőrség vonatkozásában jelzés megtételével, hatósági eljárás kezdeményezésével, illetve más hatóságokkal való együttműködéssel és azok tájékoztatásával kapcsolatos kötelezettségeket ír elő. Az ORFK Bűnügyi Igazgatóságán a körözési munkára irányadó szabályozás anomáliáinak megszüntetését célzó törvénytervezet készült, amelyben a bíróság – esetleg a gyámhatóság vagy a bírósági végrehajtó – a hasonló estekben a gyermek előállítását és a jogosult szülő részére történő átadását rendelhetné el. A rendőrség e rendelkezés alapján tenné közzé a körözést az intézkedésre jogosult hatóságok számára. 
Az anya 2009. október 22-én tett bejelentése alapján a BRFK Kerületi Rendőrkapitányság a feljelentés kiegészítését, majd 2009. november 9-én nyomozást rendelet el kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétség elkövetésének megalapozott gyanúja miatt. A nyomozás áttételéről a K. Rendőrkapitányságra 2009. november 10-én határoztak. A K. Rendőrkapitányság az apát három alkalommal (2009. december 18., 2010. január 7., 2010. január 14.) idézte, ő azonban nem jelent meg. Ezt követően, mivel a tartózkodási helyének megállapítására tett intézkedések nem vezettek eredményre, a büntetőeljárást – az apa elfogatóparancsának elrendelése mellett – 2010. január 28-án felfüggesztették. A K. Rendőrkapitányság 2010. február 5-én kezdeményezte a K. Városi Ügyészségnél az apa európai, illetve nemzetközi elfogatóparancsának elrendelését, azonban az ügyészség 2010. február 16-án azzal utasította el a kezdeményezést, hogy az eljárás jelenlegi szakaszában európai, illetve nemzetközi elfogatóparancs kibocsátásának nincs helye. Ezt követően az anya jogi képviselője feljelentést tett kiskorú veszélyeztetése bűntett elkövetésének megalapozott gyanúja miatt, amelyet a Ki. Városi Ügyészség – mivel a cselekmény nem bűncselekmény – elutasított. E határozat ellen a jogi képviselő panaszt nyújtott be, amelyet a Megyei Főügyészség alaposnak tartott, így 2010. március 29-én a Ki. Városi Ügyészség határozatát hatályon kívül helyezte, és a nyomozás elrendelésére adott utasítást. A K. Rendőrkapitányság 2010. április 14-én ismételten kezdeményezte a Ki. Városi Ügyészségen a nemzetközi, illetve az európai elfogatóparancs kibocsátását, amiket az apa ellen a Ki. Városi Bíróság 2010. április 16-án ki is bocsátott. Mindezek alapján, az országos rendőrfőkapitány álláspontja szerint a K. Rendőrkapitányságot felelősség nem terheli. 
A K. Rendőrkapitányság 2010. április 16-án regisztrálta a HERMON Körözési Információs Rendszerben az apa ellen kibocsátott nemzetközi elfogatóparancsot, ám az adatrögzítés során tévesen az európai elfogatóparancs számát tüntette fel, ugyanakkor az európai elfogatóparancs adatainak rögzítésére nem került sor. A téves ügyszám alatt regisztrált nemzetközi elfogatóparancs javítására 2010. augusztus 6-án került sor. Az európai elfogatóparancs rögzítésének elmulasztása a nemzetközi adatáramlásban nem okozott fennakadást, hiszen az európai és nemzetközi elfogatóparancsot párhuzamosan megkapta az ORFK Nemzetközi Bűnügyi Együttműködési Központja, amelynek munkatársai az eljáró szerv egyidejű értesítése mellett gondoskodtak a Schengeni Információs Rendszerben és az Interpol adatkezelési rendszerében történő adattovábbításról. A nemzetközi elfogatóparancs adatait a K. Rendőrkapitányság 2010. augusztus 24-én törölte a körözési információs rendszerből a Ki. Városi Bíróság 2010. augusztus 19-én hozott végzése alapján. 
Az apa ellen folytatott büntetőeljárással párhuzamosan 2009. december 17-én az anya írásban tett bejelentést a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságán arról, hogy a megyei bíróság jogerős ítéletében nála elhelyezett gyermekei az apával 2010. december 9-től ismeretlen helyen tartózkodnak. A bejelentést követően a BRFK Kerületi Rendőrkapitányság munkatársai még aznap ellenőrizték az apa bejelentett lakóhelyét, annak környezetében adatgyűjtést folytattak, továbbá megkeresték az Országos Mentőszolgálatot, illetve a Magyar Telekom Távközlési Nyrt-t. Ugyanaznap elrendelték az apa és a két gyermek körözését. [A bejelentés megtételére nem december 17-én, hanem december 7-én került sor, a felsorolt intézkedések valóban december 17-én történtek meg.] A körözési adat rögzítése során a körözést elrendelő hatóságként az „egészségügyi hatóság” szótárelemet jelölték meg, amelynek következtében a SIS-ben figyelmeztető jelzést nem lehetett elhelyezni. Ez ugyanakkor alkalmas volt egy esetleges jogsértő rendőri intézkedés megelőzésre, hiszen a körözési információs rendszer a rendőri szerv által kiskorú személlyel kapcsolatos körözéséhez kizárólag az előállításra vagy biztonsági intézkedés végrehajtására vonatkozó utasítást enged rögzíteni. Ezen intézkedések rendőri jogsértést valósítottak volna meg, míg az egészségügyi hatóságként regisztrált körözéshez a tartózkodási hely megállapítását célzó intézkedés párosítható.
A felülvizsgálat során megállapították továbbá, hogy a BRFK Kerületi Rendőrkapitányság a gyerekek 2009. december 17-én elrendelt körözését 2010. február 3-án 
törölte a körözési információs rendszerből, a visszavonás okaként a „keresett tárgy előkerült” szótárelem kiválasztására és rögzítésére került sor, a visszavonás okára sem a rendelkezésre álló iratokból, sem a körözési információs rendszer adataiból nem lehet következtetni. A gyerekek körözését ismételten, húsz nappal később, 2010. február 23-án rögzítette a körözési információs rendszerben a BRFK Kerületi Rendőrkapitányság, ezt követően, 2010. február 24-én a közigazgatási eljárás áttételéről határozott, és gondoskodott a körözési adattal való rendelkezési átadásáról. 
Az áttételt követően 2010. március 1-jétől a gyermekek felkutatására irányuló közigazgatási hatóági eljárást a K. Rendőrkapitányság folytatta, amely során többek között feltárták a teljes körű rokoni kapcsolatrendszert, és a releváns rokoni kapcsolatoknál adatgyűjtést hajtottak végre. Sor került a gyermekek, illetve édesapjuk által esetlegesen igénybe vett egészségügyi szolgáltatások megállapítása és így mozgásuk behatárolása céljából, az Országos Egészségbiztosítási Pénztár megkeresésére, valamint az adatgyűjtés során felmerült külföldi lakcímek ellenőrzése érdekében az Interpol Magyar Nemzeti Iroda megkeresésére is. A határrendészeti egységek tájékoztatása, az utasforgalom fokozottabb ellenőrzése, illetve az ezzel kapcsolatos adatok beszerzése érdekében a kapitányság gondoskodott a Repülőtéri Rendőri Igazgatóság, a megyei rendőr-főkapitányság megkereséséről. A rendelkezésre álló adatok szerint a gyermekek nemzetközi körözésének kiadására – az Interpol Magyar Nemzeti Iroda tájékoztatása szerint az anya BRFK Központi Panaszirodáján benyújtott panasza alapján a Nemzeti Bűnügyi Együttműködési Központ (a továbbiakban: NEBEK) kezdeményezésére – 2010. március 12-én sor került. Mindezekkel párhuzamosan egy bírósági végrehajtói iroda által az apa és a gyermekek körözését elrendelő jegyzőkönyv – a Bírósági Végrehajtói Kamara titkárával a hasonló ügyek egységes kezelése érdekében történt előzetes egyeztetésnek megfelelően – 2010. március 17-én érkezett az ORFK-ra, amelyet haladéktalanul továbbítottak a gyermekek felkutatására illetékes BRFK Kerületi Rendőrkapitányságra. A BRFK Kerületi Rendőrkapitányság a bírósági végrehajtó körözését továbbította az eljárást folytató K. Rendőrkapitányságnak, amely 2010. március 18-án rögzítette az adatot a körözési információs rendszerben.
Az apa és a gyermekek az anya eltűnésről tett bejelentése előtti napon, 2009. december 16-án Libanonba érkeztek. A gyermekek részére kiállított romániai útlevelet az apa nagy valószínűséggel bejárónője segítségével, a román hatóságok megtévesztésével készíttette el. Az ügyben Romániában közokirat-hamisítás elkövetésének megalapozott gyanúja miatt nyomozás folyik, amelyben az apa ellen nemzetközi elfogatóparancs kibocsátására került sor. Az elfogatóparancsot a Magyar Köztársaság területére az Interpol Magyar Nemzeti Iroda rendelte el. Az anya 2010. május 28-án hozta haza gyermekeit Libanonból.
A panasz szerint az apa 2009. október 17-én rendőri segítséggel vette magához gyermekeit. E rendőri intézkedéssel kapcsolatban ugyanakkor a rendőrség ügyviteli rendszere nem tartalmaz adatokat, ilyen intézkedésről így nem tudnak információt nyújtani.
Megállapítható, hogy a BRFK Kerületi Rendőrkapitányság és a K. Rendőrkapitányság a hatáskörét túllépve próbált meg segítséget nyújtani az anya és a gyermekek körözésének elrendelésével és a felkutatásukra tett intézkedések végrehajtásával. A hazai és nemzetközi körözési adatok, illetve a schengeni jelzés kezelésével kapcsolatos anomáliák a hatáskör hiányában tett intézkedésből fakadtak, melynek foganatosítása pedig az irányadó törvényi szabályozás hiányosságaival magyarázható. 
Az apa ellen folytatott büntetőeljárás iratai nem alapozzák meg a Nemzetközi Gyermekmentő Szolgálat Magyar Egyesületének azon feltételezését, hogy a K. Rendőrkapitányság munkatársai segítették volna a gyanúsított rejtőzködését, különös tekintettel arra, hogy rendelkezésre álló adatok szerint az első idézés kibocsátása előtt 2 nappal gyermekeivel együtt Libanonban tartózkodott. A gyanúsított kettős állampolgársága és külföldre távozása valószínűségére tekintettel a K. Rendőrkapitányság nyolc nappal a hazai elfogatóparancs kibocsátását követően kezdeményezte az európai és nemzetközi elfogatóparancs kibocsátását. Az apa ellen kibocsátott nemzetközi elfogatóparancs eredményeként a gyanúsított külföldi tartózkodási helye az eredeti hazai elfogatóparancs kibocsátását követő 3 hónapon belül ismertté vált, így a körözés eredményre vezetett, függetlenül attól, hogy a Magyar Köztársaság és Libanon között nincs kiadatási egyezmény, és a rendelkezésre álló adatok szerint a viszonosság alapján történő kiadatási eljárás megindítását az igazságügyi miniszter nem kezdeményezte. 
Az apa és gyermekei tartózkodási helyének megállapítására tett intézkedésekkel kapcsolatban ugyanakkor nem zárható ki, hogy hamarabb is eredményre vezettek volna, ha a K. Rendőrkapitányság – a kapcsolattartásra utaló konkrét adatok ismeretében – gondoskodik az elfogatóparancs hatálya alatt álló személy családtagjainak tanúkénti kihallgatásáról, bár a gyermekek elhelyezésében a jogszerű állapotot ez az intézkedés sem állíthatta volna helyre. A hasonló esetek jogszerű és hatékony kezelése érdekében a körözésre irányadó belső norma tervezetének előkészítésére a vizsgált ügy, illetve az ehhez hasonló egyéb esetek tapasztalatainak figyelembevételével került sor, a körözési tevékenység helyes menetét pedig részévé tették az állomány szakmai továbbképzése tematikájának.

Érintett alapvető jogok és elvek
– A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye: „Magyarország független demokratikus jogállam.” [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés]
– a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga: „Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz.” [Alaptörvény 16. cikk (1) bekezdés] „A szociális védelem köz- és magánintézményei, a bíróságok, a közigazgatási hatóságok és a törvényhozó szervek minden, a gyermeket érintő döntésükben a gyermek mindenek felett álló érdekét veszik figyelembe elsősorban.” [a Gyermekek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény 3. Cikk 1. pont]
– tisztességes eljáráshoz való jog: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék.” [Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdés]

Az alkalmazott normák
–	Magyarország Alaptörvénye
–	közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.); 
–	az Európai Unió tagállamaival folytatott bűnügyi együttműködésről szóló 2003. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Ebetv.)
–	személy- és tárgykörözésről szóló 2001. évi XVIII. törvény (a továbbiakban: Szktv.);
–	a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.);
–	a gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvény (a továbbiakban: Gyvt.);
–	a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló 1996. évi XXXVIII. törvény (a továbbiakban: Nbj.);
–	a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (a továbbiakban: Vht.);
–	a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Rtv.);
–	a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény kihirdetéséről szóló 1991. évi LXIV. Törvény;
–	a Magyar Köztársaság Kormánya és Románia Kormánya között a Magyar Köztársaság és Románia között a közúti és a vasúti határforgalom ellenőrzéséről szóló, Bukarestben, 2004. április hó 27. napján aláírt Egyezmény végrehajtásáról szóló Megállapodás kihirdetéséről szóló 360/2006. (XII. 28.) Korm. rendelet (a továbbiakban: határforgalmi egyezmény);
–	a Rendőrség és a Határőrség körözési tevékenységéről, a körözés során alkalmazható intézkedések végrehajtásáról, valamint a körözött személyek, tárgyak tartózkodási, illetve megtalálási helyének, illetőleg a személyek és holttestek személyazonosságának megállapítása esetén követendő eljárásról szóló 20/2001. (X. 11.) BM rendelet (a továbbiakban: Vhr.);
–	az eltűnt személyek felkutatásának és a rendkívüli halálesetek kivizsgálásának rendjéről szóló 23/1994. (X. 26.) BM rendelet (a továbbiakban: BM rendelet).

A vizsgálat megállapításai
A hatáskör tekintetében
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg. Az Ajbt. 18. § (1) bekezdésének a) és f) pontja szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint közigazgatási szerv, illetve rendvédelmi szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
Hangsúlyozni szeretném, hogy az Ajbt. 1. § (2) bekezdés a) pontja értelmében az alapvető jogok biztosa tevékenysége során – különösen hivatalból indított eljárások lefolytatásával – megkülönböztetett figyelmet fordít a gyermekek jogainak védelmére.
A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 1. § (2) bekezdés d) pontja alapján a minisztérium központi államigazgatási szerv, az (5) bekezdés, továbbá az Rtv. 4. § (1) bekezdése értelmében a rendőrség pedig rendvédelmi szerv, továbbá a konzuli védelemről szóló 2001. évi XLVI. törvény értelmében a konzuli szolgáltnak közigazgatási hatósági feladatai vannak, így tevékenységük vizsgálata az Ajbt. 18. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik.
Az Ajbt. 18. § (3) bekezdés e) és f) pontjai értelmében a bíróság és az ügyészség – nyomozást végző szerve kivételével – nem tekinthetőek hatóságnak, ezért azok eljárására, döntéseik vizsgálatára nem terjed ki a hatásköröm, amelyről korábban tájékoztattam a Nemzetközi Gyermekmentő Szolgálat Magyar Egyesületét, mint a panaszost képviselő szervet.
Ehelyütt kell kiemelnem azt is, hogy az ombudsmannak nincs lehetősége nyomozásra, illetve a nyomozó hatóságok munkájának befolyásolására, a nyomozás feletti törvényességi felügyeletet a Be. szerint az ügyészség gyakorolja. Annak megítélésére tehát, hogy a nyomozó hatóságok megfelelő körültekintéssel jártak-e el az ügyben, illetve jogszabály adta lehetőségeiket a nyomozás során teljes mértékben kihasználták-e, nincs lehetőségem, ezt az ügyészségnek kell ellenőriznie a nyomozás felügyelete során. Hasonlóképpen fel kívánom hívni a figyelmet arra is, hogy a gyermekelhelyezés bírósági jogkör, nem az ombudsman feladata arról véleményt formálni, hogy indokolt-e a gyermekeknek az apánál, vagy éppen az anyánál való elhelyezése. Mindezek alapján vizsgálatom lényegében a rendőrség körözési tevékenységére irányul.

Az érintett alapjogok tekintetében
Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság szerint a jogbiztonság az állam kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. [9/1992. (I. 30.) AB határozat]
A jogállamiság elvéből folyó egyik legfontosabb alapkövetelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket. A közigazgatás törvényessége akkor valósul meg, ha jogilag szabályozott eljárási keretek között működik, a jogkorlátozásra adott felhatalmazást pedig törvényi szinten pontosan kell meghatározni. Nem hagyható figyelmen kívül továbbá, hogy a kiszámíthatóság – beleértve az egységes jogalkalmazást – és az eljárási garanciák biztosítása szorosan összekapcsolódik az egyes alanyi alapjogok, szabadságjogok védelmével, mintegy kölcsönösen feltételezik egymást. 
A gyermek a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz való jogát az Alaptörvény XVI. cikkének (1) bekezdése deklarálja. A gyermeket főszabályként minden olyan alapvető jog megillet, mint bármely más embert, de ahhoz, hogy a jogok teljességével képes legyen élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelő minden feltételt a felnőtté váláshoz. Erre tekintettel kifejezetten a gyermekek jogaként rögzített a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéshez szükséges védelemre és gondoskodásra való jog. E védelemre és gondoskodásra a gyermek mindenkivel szemben igényt tarthat. Ennek megfelelően a gyermek szülei, családja, az állam és a társadalom valamennyi tagja is köteles a gyermek jogait tiszteletben tartani, és a társadalom fennmaradásának zálogaként biztosítani számára a megfelelő fejlődéséhez szükséges feltételeket. A gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga az állam kötelességét alapozza meg a gyermek személyiségfejlődése intézményes védelmére[21/1996. (V. 17.) AB határozat]. A gyermek, mint az alapjogok alanya oldalán az életkorból adódó hátrányokat az állam oldaláról az az intézményvédelmi kötelezettség egyenlíti ki, hogy az államnak aktívan kell cselekednie a gyermekek alapvető jogainak előmozdítása, érvényesülése és védelme érdekében.
A fentiek összhangban állnak a Gyermekek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezményben foglaltakkal is, amely 3. cikk 1. pontjában kimondja, hogy a szociális védelem köz- és magánintézményei, a bíróságok, a közigazgatási hatóságok és a törvényhozó szervek minden, a gyermeket érintő döntésükben a gyermek mindenek felett álló érdekét veszik figyelembe elsősorban. Az Egyezményt Magyarországon az 1991. évi LXIV. törvény hirdette ki.

Az ügy érdeme tekintetében
A házasság felbontása során a gyermek érdekeinek minden más érdeket megelőzően kell érvényesülniük, különösen igaz ez a gyermekelhelyezésre. Nem lehet elégszer hangsúlyozni, hogy a szülők – sokszor nemtelen, a gyermeket is eszközként használó – vitájának a gyermek a legnagyobb vesztese, az így megszerzett negatív tapasztalatok akár egész hátralévő életében is befolyásolhatják őt. Jelen vizsgálat során e vitának az egyik legkirívóbb, megrázó példájával találkoztam.

I. Ahogyan azt fent hangsúlyoztam, nem tisztem véleményt formálni a gyermekelhelyezés kérdésében, vagyis azzal kapcsolatban, hogy helyesen döntött-e a bíróság akkor, amikor elsőfokon az apánál, másodfokon pedig az anyánál helyezte el a két gyermeket. Az ugyanakkor a rendelkezésre álló dokumentumok alapján megállapítható, hogy az apa a jogerős bírósági ítéletben foglaltaknak nem tett eleget és a két gyermekkel Románián keresztül végül Libanonba távozott. Az is megállapítható, hogy az ország elhagyása még a panaszos bejelentése előtti napon megtörtént, így önmagában a személykörözés, illetve az elfogatóparancs kiadása ezt nem tudta volna azt megakadályozni. Az ugyanakkor kérdésként merül fel, hogy ha valóban az anyánál volt a két gyermek minden érvényes, személyazonosításra alkalmas, illetve úti okmánya (tehát a személyi igazolványuk és az útlevelük), hogyan tudta az apa őket kivinni az országból Romániába, amely ugyan 2007-től tagja az Európai Uniónak, azonban a Schengeni övezetnek mind a mai napig nem, vagyis a magyar-román határon van határellenőrzés.
Románia EU-tagsága miatt, Magyarország és Románia kétoldalú egyezményt kötött a határforgalom ellenőrzéséről, amellyel bevezették 2007. január 1-jével az ún. egymegállásos útiokmány-ellenőrzést a határon. A határforgalmi egyezmény 1. Cikk (1) bekezdése alapján, a magyar-román közúti határátkelőhelyeken átlépő személyeket, valamint a birtokukban lévő tárgyakat és a szállító eszközöket közösen, egyszeri megállítással ellenőrzik. Az egyezményben meghatározták, hogy az egyes határátkelőhelyeken a kilépő forgalmat román, a belépő forgalmat pedig magyar területen ellenőrzik, mindkét esetben közös helyen. Vagyis az apát és a két gyereket a román oldalon, de közösen, ellenőrizni kellett volna. 
A rendelkezésre álló iratok alapján nem megállapítható, hogy megtörtént-e egyáltalán az ellenőrzés, és ha igen, miért engedték ki a gyerekeket az országból, illetve ezzel kapcsolatban a magyar, vagy pedig a román fél követett-e el mulasztást.

II. Külön ki kell térni a személykörözés, illetve az elfogatóparancs kiadására. Ezzel kapcsolatban fontos hangsúlyozni, hogy a személykörözés közigazgatási hatósági eljárás, míg az elfogatóparancs büntetőeljárás keretében adható ki, így mindkettőnek más feltételei, illetve céljai vannak, ugyanakkor ez nem jelenti azt, hogy ne kapcsolódhatna személykörözés egy büntetőeljáráshoz, sőt, tipikusan azzal összefüggésben kerül sor az elrendelésére. 
Az Szktv. rendelkezései szerint a körözés nem más, mint az ismeretlen helyen lévő személy vagy tárgy felkutatása, illetve ismeretlen személy vagy holttest személyazonosságának megállapítása érdekében végzett intézkedések összessége, vagyis célja – jelen esetre vetítve – az ismeretlen helyen lévő személy felkutatása. A körözés az elrendeléstől a személy megtalálásáig vezető olyan folyamat, amely különböző, a személy felkutatására irányuló intézkedésekből áll.
A körözés elrendelése személy felkutatására irányuló határozat, illetőleg személy felkutatását, egyben elfogását és meghatározott hatóság elé állítását elrendelő határozat (elfogatóparancs) meghozatala. A körözést személy esetén törvényben meghatározott hatóság, szerv, személy rendeli el és a rendőrség folytatja, méghozzá az a rendőrkapitányság, amely a körözött személy lakóhelye szerint illetékes. Vagyis a körözés elrendelésére nem feltétlenül a rendőrség jogosult, ellenben a végrehajtására kizárólagos hatásköre van, továbbá az elrendelés történhet elfogatóparancs, illetve egyéb határozat alapján is. 
Jelen esetben az a törvény, amely meghatározza azt, hogy mely szerv vagy személy jogosult a körözés elrendelésére – ahogyan erre az ORFK is rámutatott –, a Vht., amely a 180/A. § (6) bekezdésében kimondja, hogy ha a kiadni rendelt gyermek a bejelentett lakó- vagy tartózkodási helyén, továbbá a hatóságok által ismert címen nem lelhető fel, felkutatására a végrehajtó személykörözést – és ha annak szükségessége felmerül – nemzetközi körözést rendel el. 
Több érv is szól amellett, hogy ilyen esetekben az elrendelést nem a rendőrség, hanem a bírósági végrehajtó jogkörébe indokolt utalni. A Vht. indokolása utal arra, hogy ezáltal gyorsítani lehet az eljárást, amihez hozzáfűzném, hogy a bírósági végrehajtó az, aki ténylegesen nagyon rövid idő alatt el tudja dönteni, hogy végrehajtható-e a bíróság határozata, illetve annak értelmében mit kell tennie, nem pedig a rendőrség. Azonban ahogyan arra az AJB-906/2011. és AJB-3702/2011. ügyekben készült jelentésemben is rámutattam, a rendőrség és a végrehajtók közötti együttműködés nem feltétlenül problémamentes, ezért felkértem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, valamint a belügyminisztert, hogy fontolják meg az ismeretlen helyen tartózkodó gyermekekkel kapcsolatos végrehajtási eljárásokban a végrehajtó és a rendőrség együttműködésének újraszabályozását.
Abban az esetben tehát, ha a bírósági ítélettel szembehelyezkedve nem adja ki a szülő a gyermeket, és ismeretlen helyre távoznak, a bírósági végrehajtó jogosult a körözés, szükség esetén a nemzetközi körözés elrendelésére. Van egy másik eset is azonban, amit az Szktv. szabályoz. A 12/A. § (1) bekezdés a) pontja értelmében a rendőrség a más törvényben meghatározott eseteken kívül körözését rendelheti, illetve – eltűnt személy esetén – rendeli el a tartózkodási hely megállapítása érdekében annak az ismeretlen helyen lévő személynek, akinek eltűnését a Rendőrségen bejelentették. 
E szabály értelmében tehát eltűnés miatt a rendőrség mégiscsak jogosult a körözés elrendelésére. Az ORFK álláspontja szerint ez egy kodifikációs hiba, ami miatt nehézséget okoz annak az eldöntése, hogy a „gyermekelhelyezéses” ügyekben bekövetkezett eltűnés esetén jogosult-e maga körözést elrendelni, vagy azt csak a bírósági végrehajtó teheti meg. Álláspontjuk szerint a generális-speciális szabályok egymáshoz viszonyulása miatt ilyen ügyekben kizárt a hatáskörük. 
Ezzel szemben arra a következtetésre jutottam a vonatkozó rendelkezés értelmezése során, hogy az nem mögöttes jellegű, hanem párhuzamos szabály, vagyis nemcsak akkor lehet körözni valakit, ha nem merült fel olyan indok, amelyre más törvény vonatkozik. Álláspontom szerint a Vht. és az Szktv. jogszabályi rendelkezései nem zárják ki egymást, így nincs is szükség a generális-speciális jogértelmezési elv alkalmazására. Az Szktv. 12/A. § ugyanis általánosan, gyakorlatilag bármely okból bekövetkezett eltűnés esetére biztosít a rendőrség számára hatáskört a körözés elrendelésére, míg a másik esetben a gyermek jogszerűtlen ki nem adása kell, hogy legyen az elrendelés alapja. Mivel semmilyen jogszabályi rendelkezés nem zárja ki, hogy több okból, több hatóság elrendelése alapján körözzenek valakit, álláspontom szerint mindkét, egymástól bizonyos mértékben különböző jogcím is lehetőséget ad a körözésre. Különös tekintettel kell lenni továbbá arra a nyomós érdekre, hogy egy bármely okból eltűnt kiskorút mielőbb megtaláljanak, így álláspontom szerint a helyes jogértelmezés a körözés elrendelésére fennálló párhuzamos hatáskör. Ennek ellenkezője – vagyis az az eset, amikor a rendőrség nem rendeli el a körözést, hanem a bírósági végrehajtóhoz küldi a szülőt – akár jelentősen is megnehezítheti a kiskorú meglelésének esélyeit. Tény, hogy nem könnyíti meg a rendőrség, mint jogalkalmazó feladatát az a gyakran tapasztalt magatartás, hogy a szülők eldurvult vitájuk során egymást bűncselekménnyel vádolják és feljelentik, ezért hangsúlyozom, hogy a rendőrség nem válhat ilyen esetekben a marakodó szülők eszközévé, végrehajtójává, azonban a kiskorú érdeke mindenek felett áll és ennek figyelembevételével köteles nemcsak a rendőrség, hanem minden más hatóság és személy is eljárni.
A helyes jogértelmezést elősegítő rendelkezést egyébként a Vhr. sem tartalmaz. Utal ugyan az Rtv. körözéssel kapcsolatos 36/A. §-ára, e szakaszt azonban 2008. január 1-jével hatályon kívül helyezte a jogalkotó és az abban foglaltakat az Szktv. hivatkozott 12/A. §-ával az Szktv. részévé tette, az érintett rendelkezések helyesbítése azonban azóta sem történt meg.
Megállapítható tehát, hogy mivel nem dönthető el egyértelműen, hogy az Szktv. 12/A. §-a alapján a bírósági végrehajtó kezdeményezésétől függetlenül is van-e lehetősége a rendőrségnek a körözés elrendelésére, a vonatkozó szabály jogértelmezési nehézséget és ezzel összefüggésben a jogbiztonsággal összefüggő visszásságot okoz. 
Ez sem változtat ugyanakkor azon a tényen, hogy ha az eljáró BRFK Kerületi Rendőrkapitányság azon az állásponton volt, hogy ő maga nem rendelhet el körözést, akkor miért nem tájékoztatta erről az ott megjelenő és bejelentést tevő anyát. A jegyzőkönyvezett bejelentés szerint egyébként a K. Rendőrkapitányság, amikor a panaszos anyja betelefonált hozzájuk, azt a tanácsot adta, hogy lánya az apa lakóhelye szerinti rendőrkapitányságon tegyen bejelentést, továbbá, hogy kérjen végrehajtást. Az Rtv. több helyen is kimondja, hogy a rendőrség felvilágosítást és segítséget ad a rászorulónak [2. § (1) bekezdés], illetve a rendőr köteles a feladatkörébe tartozó segítséget, illetőleg a hozzáfordulónak a tőle elvárható felvilágosítást megadni [24. § (1) bekezdés]. Ezen generális rendelkezések alapján elvárható lett volna a rendőrségtől, hogy ha álláspontja szerint nincs lehetősége a körözést elrendelni, akkor felhívja erre az anya figyelmét és tájékoztatja, hogy sürgősen forduljon a bírósági végrehajtóhoz. Az ügyben ténylegesen eljáró BRFK Kerületi Rendőrkapitányság ezt azonban elmulasztotta, nem tájékoztatták az anyát arról, hogy forduljon végrehajtóhoz, hanem az eddig vázolt két lehetőség közül egy harmadikat választottak, egészségügyi hatóságként rendeltek el belföldi körözést, ráadásul 2009. december 17-én, vagyis tíz nappal a bejelentést követően.
Mindezek alapján, az elmaradt tájékoztatás, illetve a körözés késedelmes elrendelése a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával, illetve a tisztességes eljáráshoz fűződő alapvető joggal összefüggő visszásságot okozott.
Megállapítható továbbá, hogy a nemzetközi körözés elrendelésére nem ugyanekkor, hanem 2010. március 18-án, vagyis három hónappal később került sor, azt követően, hogy március 17-én megérkezett az ORFK-ra a bírósági végrehajtói irodának az apa és a gyermekek körözését elrendelő jegyzőkönyve.
A nemzetközi körözésre az Szktv. általános rendelkezései az irányadóak – megfelelő eltérésekkel. Nemzetközi körözés az Szktv. szerint a nemzetközi szerződés, valamint viszonossági gyakorlat alapján büntető-, polgári vagy közigazgatási ügyben magyar hatóság kezdeményezésére más állam hatósága által az adott állam területén, illetve külföldi állam hatóságának kezdeményezésére magyar hatóság által a Magyar Köztársaság területén végzett körözés. A magyar hatóság akkor kezdeményezheti a más állam területén folytatandó körözést, ha a körözés elrendelésének a hazai jogban meghatározott feltételei fennállnak. A magyar hatóság által megkeresett állam pedig – az esetleges nemzetközi szerződés illetve viszonosság tartalmát is figyelembe véve – a saját belső joga szerint hajtja azt végre. A nemzetközi körözéssel kapcsolatban a Nemzetközi Bűnügyi Együttműködési Központ (amelyhez az Interpol Magyar Nemzeti Iroda is tartozik) feladata – többek között – a magyar hatóság által elrendelt körözés más állam hatóságához történő továbbítása.
Az Szktv. külön kiemeli, hogy ha a körözés elrendelésére kiskorú személy eltűnése miatt került sor, a szükséges adatgyűjtés végrehajtására, valamint – indokolt esetben – a nemzetközi körözés elrendelésére haladéktalanul intézkedni kell.
A Vhr. szerint a magyar hatóság az általa elrendelt körözés hatálya alatt álló személy nemzetközi körözését a körözést elrendelő határozatnak a Nemzetközi Bűnügyi Együttműködési Központhoz való megküldésével kezdeményezheti.
A nemzetközi körözés elrendelése kapcsán utalnék a fent megfogalmazottakra: álláspontom szerint lehetősége lett volna a rendőrségnek saját hatáskörében is elrendelnie a belföldi körözést, és ugyanúgy a nemzetközi körözést is, de ha ezzel a jogszabály-értelmezéssel nem is értenek egyet, akkor is tájékoztatni kellett volna az anyát arról, hogy forduljon bírósági végrehajtóhoz. Az anya ugyan elmondta a feljelentése megtételekor a K. Rendőrkapitányságon, hogy a gyerekek úti okmányai nála vannak, azonban erről a BRFK Kerületi Rendőrkapitányságnak – legalábbis az általam ismert iratok alapján – nem volt tudomása, illetve nem is vizsgálta ezt a kérdést, amely fontos jelentőséggel bír azzal kapcsolatban, hogy indokolt-e a nemzetközi körözés azonnali elrendelése. Valóban, a tény, hogy az anyánál volt a gyerekek útlevele és személyi igazolványa, arra enged következtetni, hogy nincs szükség a nemzetközi körözésre, mert a gyerekek nem hagyhatják el az országot, azonban erre mégis sor került. Másrészről fontos tény az is, hogy az apa kettős állampolgár, Spanyolországban van ingatlana, illetve külföldi gazdasági kapcsolatai. Ezeket a tényeket legalábbis vizsgálni kellett volna és azok tükrében kellett volna dönteni a nemzetközi körözés elrendeléséről – de legalább a végrehajtóhoz utalni az anyát.
Tekintettel arra, hogy a nemzetközi körözés elrendelésére csak három hónappal később került sor, jelentősen megnehezült a gyermekek megtalálása, így a rendőrség a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való jogával, illetve a tisztességes eljáráshoz fűződő alapvető joggal összefüggő visszásságot okozott.
A körözés megszüntetésével kapcsolatban kimondja az Szktv., illetve a Vhr., hogy a körözést vissza kell vonni, ha a körözött személy tartózkodási helyét megállapították. A tartózkodási hely megállapításának tényét közölni kell a körözést elrendelő hatósággal, a körözést ugyanis csak az elrendelő hatóság vonhatja vissza, a visszavonásról szóló döntést pedig meg kell küldeni ahhoz a rendőrkapitánysághoz, amelyhez a körözést elrendelő határozatot továbbították. A körözés visszavonásának indoka az, hogy az a célja szerint az eltűnt személy hollétének felkutatására irányul, ha pedig ez megtörtént, nem feltétlenül indokolt többé az érintett jogainak korlátozására. Akkor tehát, amikor megkerült a két gyermek, a rájuk kiadott körözést vissza kellett vonni.
Kérdésként merül fel, hogy mit tehet a rendőrség akkor, ha a körözés eredményre vezet, és megtalálják az eltűnt gyerekeket. Az ORFK álláspontja szerint nem sokat, ha a gyerek felügyelet nélkül marad pl. a társaságában található nagykorú személy előállítása miatt, a rendőrség a kiskorú ebből a helyzetből adódó veszélyeztetettségét csupán hatáskörének túllépésével, a személyes szabadsághoz kapcsolódó visszásság előidézésével képes a jelenlegi jogszabályi környezetben megszüntetni. Ha a helyzet a kiskorú szempontjából közvetlenül fenyegető veszélyhelyzetet idézne elő, biztonsági intézkedésként a rendőrség köteles intézkedni. Azonban a gyermekvédelmi törvény sem tartalmaz a kiskorú személyes szabadságát korlátozó vagy elvonó intézkedés jogalapjaként szolgáló rendelkezést, a törvény a rendőrség vonatkozásában jelzés megtételével, hatósági eljárás kezdeményezésével, illetve más hatóságokkal való együttműködéssel és azok tájékoztatásával kapcsolatos kötelezettségeket ír elő.
A körözött személy megtalálásával kapcsolatban a Vhr. kimondja, hogy erről tájékoztatni kell a körözést elrendelő hatóságot. Sor kerülhet elfogásra és előállításra is, illetve ha erre nincs szükség, az intézkedés befejeztével szabadon kell bocsátani.
A Vhr. 7. § (2) bekezdése mindezeken túl kimondja, hogy az olyan személy tartózkodási helyének megállapítása esetén, akit az Rtv. 36/A. §-a alapján eltűntként köröznek, a BM rendeletnek az eltűnt személyek felkutatására vonatkozó rendelkezései szerint kell eljárni. Ahogyan erre fent már utaltam, az Rtv. 36/A. §-át 2008. január 1-jétől hatályon kívül helyezték, az abban foglalt rendelkezések átkerültek 12/A. §-ként az Szktv.-be. A helyes értelmezés tehát az, hogy ha valakit az Szktv. 12/A. §-a alapján, eltűntként köröznek, arra a BM rendeletet kell alkalmazni. Márpedig a BM rendelet részletes szabályokat tartalmaz arra az esetre, ha kiskorú a körözött eltűnt személy. A 9. § (3) bekezdés szerint „a kiskorú megtalálása esetén a tartózkodási helyet megállapító rendőri szerv gondoskodik:
a) a kiskorú törvényes képviselője, ennek hiányában más, cselekvőképes hozzátartozója, illetve a kiskorú nevelését, felügyeletét vagy gondozását ténylegesen ellátó személy értesítéséről,
b) a kiskorú meghallgatásáról,
c) a kiskorúnak az értesített személy részére – az előállítás helyén – történő átadásáról,
d) indokolt esetben a kiskorúnak a legközelebbi gyermekvédelmi intézménybe szállításáról,
e) a gyermekvédelmi gondoskodás alatt álló, gyermekotthonból vagy más gondozási helyről szökött kiskorú esetén a gyermekotthon, illetve a gondozási hely képviselőjének értesítéséről és a kiskorúnak a gyermekotthon, illetve a gondozási hely részére – az előállítás helyén – történő átadásáról.”
Ugyanezen szakasz (4) bekezdése szerint a kiskorút törvényes képviselője – ennek hiányában eseti gondnoka – és lehetőleg pszichológus jelenlétében jegyzőkönyv felvétele mellett kell meghallgatni eltűnése okáról, körülményeiről és arról, hogy sérelmére követtek-e el jogellenes cselekményt, továbbá a (6) bekezdés értelmében a meghallgatás során megállapítottak alapján az előállító szerv megteszi a kiskorú védelmében a szükséges intézkedéseket, illetőleg bűncselekmény, szabálysértés gyanúja esetén megteszi a feljelentést.
Mindezek alapján tehát megállapítható, hogy ha az Szktv. 12/A. §-a alapján történik a kiskorú körözése, majd megtalálása, erről értesíteni kell a törvényes képviselőt, majd meg kell hallgatni a kiskorút, végül pedig az előállítás helyén átadni a törvényes képviselőnek. Indokolt esetben pedig a legközelebbi gyermekvédelmi intézménybe kell szállítani.
Ez az egyik lehetőség, amely adott a rendőrség számára. Ismételten utalok arra, hogy jelen esetben a rendőrség nem találta alkalmazhatónak az Szktv. 12/A. §-át, ebből pedig az is következik, hogy még ha meg is találták volna a két gyermeket belföldön, a fenti rendelkezéseket akkor sem alkalmazták volna. 
Másik lehetőség, az ORFK által is hivatkozott biztonsági intézkedés, amely alapján, az Rtv. 37. § a) pontjában foglaltak szerint a rendőr a személyeket közvetlenül fenyegető veszélyhelyzet megszüntetése érdekében megteszi a veszélyhelyzet elhárításához, megszüntetéséhez haladéktalanul szükséges, a feladatkörébe tartozó intézkedéseket. Utalt az ORFK arra, hogy a Körözési Információs Rendszer kiskorú esetén csak előállítást, illetve biztonsági intézkedést enged rögzíteni. Álláspontom szerint – tekintettel arra, hogy az Rtv. a rendőr feladatkörébe tartozó intézkedésekre utal – nemcsak az Rtv. szerinti intézkedéseket lehet ilyen esetben alkalmazni, hanem bármely, a rendőr feladatkörébe tartozót, például a BM rendelet szerintieket is.
Nagyon fontosnak tartom felhívni a rendőrség figyelmét arra, hogy nem eszköztelenek a felügyelet nélkül maradó gyermekek esetén. A rendőrség a Gyvt. értelmében részese a gyermekvédelmi jelzőrendszernek, és mint olyan, a gyermek mindenek felett álló érdekét figyelembe véve, törvényben elismert jogait biztosítva köteles eljárni, továbbá fel kell lépnie a gyermek veszélyeztetettségének megszüntetése érdekében. A Gyvt. 72. § (1) bekezdésében kimondja, hogy ha a gyermek felügyelet nélkül marad, és emiatt azonnali elhelyezése szükséges, a rendőrség a gyermeket ideiglenesen a nevelésére alkalmas, azt vállaló különélő szülőnél, más hozzátartozónál, illetve személynél, vagy ha erre nincs lehetőség, a legközelebbi ideiglenes hatállyal elhelyezett gyermekek ellátását is biztosító nevelőszülőnél, vagy ha erre nincs lehetőség – az ideiglenes hatályú elhelyezés biztosítására is kijelölt – gyermekotthonban helyezi el, és erről haladéktalanul értesíti a gyámhivatalt. Ez az ún. ideiglenes hatályú elhelyezés, amit azonnali intézkedést igénylő esetekben lehet alkalmazni. Álláspontom szerint nincs akadálya annak, hogy ezt a rendelkezés alkalmazva biztosítsa a rendőrség a gyermek felügyeletét, végső esetben akár úgy is, hogy beszállítja őt valamelyik gyermekotthonba. Az ideiglenes hatályú elhelyezés megszüntetéséről pedig a gyámhivatal dönt, ha annak okai nem állnak fenn. Nem értek tehát egyet az ORFK azon álláspontjával, miszerint még ha eredményre is vezet a körözés, akkor sincs lehetőségük hatáskörük túllépése nélkül intézkedni a gyermek veszélyeztetettségének megszüntetése érdekében.

III. Az elfogatóparancs kiadására büntetőeljárás keretében kerülhet sor, mellyel kapcsolatban a Be. tartalmaz rendelkezéseket. 
A Be. 73. § (1) bekezdése szerint, ha a terhelt ismeretlen helyen tartózkodik, a bíróság, az ügyész, illetőleg a nyomozó hatóság a terhelt tartózkodási helyének felkutatása iránt intézkedik; ennek során el lehet rendelni a lakóhelyének, illetőleg a tartózkodási helyének a megállapítását, a körözését, és az e törvényben meghatározott esetben elfogatóparancsot lehet kibocsátani. A (3) bekezdés értelmében szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény esetén a terhelt elfogása és megtalálása esetén meghatározott bíróság, ügyész, illetőleg nyomozó hatóság elé állítása is elrendelhető (elfogatóparancs). Azt, aki ellen elfogatóparancsot bocsátottak ki, megtalálása esetén őrizetbe kell venni, és huszonnégy órán belül az elfogatóparancsot kibocsátó vagy az abban megjelölt más ügyész, illetve nyomozó hatóság, illetőleg hetvenkét órán belül az elfogatóparancsot kibocsátó vagy az abban megjelölt más bíróság elé kell állítani. Az elfogatóparancsot vissza kell vonni, mihelyt az elrendelés oka megszűnt. A visszavonásról az elrendelő haladéktalanul intézkedik. 
Büntetőeljárás során a nyomozóhatóságnak lehetősége van körözést is elrendelni, ha a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítható személy lakóhelye, illetőleg tartózkodási helye vagy személyazonossága ismeretlen, annak megállapítása érdekében, illetve a tanú esetében is lehetőség van erre, lakóhelyének, illetőleg tartózkodási helyének megállapítása érdekében. Büntetőeljárás során tehát ki lehet bocsátani egyrészt elfogatóparancsot, másrészt el lehet rendelni körözést is, például olyan személy esetében, akivel szemben nem lehetett közölni a gyanúsítást, mert ismeretlen helyen tartózkodik. Az elfogatóparancs is gyakorlatilag egy körözés, azonban annál annyiban több, hogy elrendeli a megtalált személy hatóság elé állítását.
A nemzetközi elfogatóparancs kiadására a Be. fenti rendelkezéseit kell alkalmazni, a részletszabályokat azonban az Nbj. határozza meg, amely tartalmazza a Magyarországról történő kiadatásra, illetve a külföldi állam kiadatás iránti megkeresésére vonatkozó szabályokat. 
A K. Városi Ügyészség levelében arról tájékoztatta a K. Rendőrkapitányságot, hogy nincs helye európai, illetve nemzetközi elfogatóparancs kibocsátásának, ugyanis az Nbj. 11. § (2) bekezdése szerint kiadatásra büntetőeljárás lefolytatása céljából akkor van lehetőség, ha az a cselekmény, amely miatt a kiadatást kérik, mind a magyar törvény, mind a megkereső állam törvénye szerint egy évet meghaladó szabadságvesztéssel büntetendő, kiskorú elhelyezésének megváltoztatása vétsége viszont csak egy évig terjedő szabadságvesztéssel, közérdekű munkával, vagy pénzbüntetéssel büntetendő, nemzetközi elfogatóparancsot azonban csak legalább egy évet meghaladó szabadságvesztéssel fenyegetettség esetén lehet kibocsátani.
Az Nbj. 31. §-a szerint kiadatás iránti megkeresés büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés büntetés, illetőleg szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása érdekében terjeszthető elő külföldi államnál. A 32. § (1) bekezdése szerint nemzetközi elfogatóparancs kibocsátásának – a nemzetközi bűnügyi jogsegély általános feltételeinek fennállása esetén – többek között akkor van helye, ha külföldön tartózkodó olyan terhelt ellen kell büntetőeljárást lefolytatni, akivel szemben kiadatásnak van helye. Az Nbj. 31. §-a tehát nem határoz meg korlátokat a büntetőeljárás lefolytatása érdekében kiadatás kezdeményezésére. 
Megjegyzem, hogy a K. Városi Ügyészség levelében hivatkozott 11. § (2) bekezdés az Nbj. „Kiadatás Magyarországról” című 1. Címéhez tartozik, míg jelen esetben a 2. Cím „Külföldi állam megkeresése kiadatás iránt” rendelkezései irányadóak, hiszen nem Magyarországról kérik a kiadatást, hanem Magyarország kéri azt valamely külföldi államtól. A 35. § egyébként felsorolja azokat a rendelkezéseket, amelyeket a külföldről történő kiadatás esetén az előző címből alkalmazni kell [27. §, 29, § (2) bekezdés, 30. § (1) és (4) bekezdés], de a 11. §-t nem említi. Az ügyészség értelmezését erősíti viszont a Be. 73/§. §-hoz fűzött jogalkotói magyarázat, amely szintén együtt említi a 32. § (1) és a 11. § (2) bekezdéseit. Kérdésként merül fel tehát, hogy irányadó-e az Nbj. 11. § (2) bekezdésében meghatározott korlát akkor, ha a nemzetközi elfogatóparancsot Magyarország bocsátja ki azért, hogy külföldön elfogják, majd pedig kiadják a terheltet. 
Az európai elfogatóparancs szabályai hasonlóak az Nbj.-ben foglaltakhoz, az Ebetv. szintén külön szabályozza a Magyarországról és a Magyarországra történő kiadatást, azonban mindként esetben meghatározza, hogy európai elfogatóparancs csak olyan cselekmények esetében bocsátható ki, amelyeknél a magyar büntetőtörvény szerint a büntetési tétel felső határa legalább egyévi szabadságvesztés vagy szabadságelvonással járó intézkedés [Ebetv. 25. § (2) bekezdés].
A nemzetközi elfogatóparancsot végül azt követően – 2010. április 16-án, vagyis négy hónappal a gyerekek eltűnését követően – adta ki a bíróság, hogy a Megyei Főügyészség arra utasította a Ki. Városi Ügyészséget, rendelje el kiskorú veszélyeztetésének bűntette ügyében a nyomozás folytatását. E tényállás büntetési tétele ugyanis már meghaladta az egy évet, így az ügyészség ennek alapján már indítványozta a nemzetközi, illetve az európai elfogatóparancs kiadását, ami meg is történt.
Bármelyik jogértelmezést fogadjuk is el, az mindenképpen megállapítható, hogy nehézkesen zajlott a nemzetközi, illetve európai elfogatóparancs kiadása. Főszabály szerint érthető, hogy a jogalkotó, illetve a jogalkalmazó szervek valamilyenfajta határt kívánnak húzni, amely alapján eldönthető, hogy mely bűncselekmények esetében indokolt kiadni nemzetközi elfogatóparancsot és melyek esetében nem. Ez kis súlyú cselekményeknél nem feltétlenül indokolt, ezért is húzza meg az említett egy éves büntetési tételt határként mind az Nbj., mind pedig az Ebetv. –, azonban ismételten hangsúlyozom, hogy jelen esetben két kiskorú gyermek bűncselekmény következtében való eltűnéséről van szó, akiknek az érdeke minden más felett áll. 
Az elfogatóparancs visszavonásával kapcsolatban mindkét törvény szabályozása szerint haladéktalanul vissza kell azt vonni, ha kibocsátásának oka megszűnt. A panaszos sérelmezte, hogy a bíróság visszavonta mind az európai, mind pedig a nemzetközi elfogatóparancsot, anélkül, hogy az apát kiadták volna Magyarországra. A megküldött iratok szerint azért került sor a visszavonásra, mert a közigazgatási és igazságügyi miniszter a kiadatási kérelem előterjesztését megtagadta, ami miatt az elfogatóparancs fenntartásának többé nem volt alapja.
Ugyan tény, hogy anélkül került sor az elfogatóparancsok visszavonására, hogy az apát kiadták volna, azonban a kérdés szempontjából jelentős, hogy a közigazgatási és igazságügyi miniszter megtagadta a kiadatási kérelem előterjesztését, ugyanis innentől fogva gyakorlatilag értelmét vesztette az elfogatóparancs. Annak alapján ugyan elfoghatták és őrizetbe vehették a libanoni hatóságok az apát, ennek azonban kiadatási kérelem hiányában nem lett volna elfogadható indoka, miközben ez a helyzet pedig ahhoz az aránytalan jogsérelemhez vezethetett volna, hogy az apát rendszeresen fogva tartják. A KIM levelében arra hivatkozott, hogy Magyarországnak Libanonnal kiadatásra sem nemzetközi szerződése, sem viszonossága nem áll fenn. Ezzel kapcsolatban megjegyzem, hogy az Nbj. kiegészítő jellegű jogszabály, rendelkezéseit abban az esetben kell alkalmazni, ha nemzetközi szerződés eltérően nem rendelkezik (3. §), illetve főszabályként alkalmazandó olyan kiadatási viszonyokban, ahol nemzetközi szerződés nincs hatályban a felek között. A viszonosságnak leginkább a Magyarországról történő kiadatásnál van jelentősége, amikor a miniszter viszonossági nyilatkozatot kérhet a külföldi államtól (6. §). Azt, hogy fennáll-e viszonosság, a kiadatás előtt Libanonnak kell vizsgálnia. Az apát végül a magyarországi elfogatóparancs alapján fogták el és vették őrizetbe, miután hazatért Magyarországról.

IV. A panaszos sérelmezte, hogy az apa háboríthatatlanul léphetett be Magyarország területére az európai, illetve a nemzetközi elfogatóparancs visszavonása után, holott még ekkor is hatályban volt vele szemben a román elfogatóparancs. A rendelkezésemre álló iratok hiányosságai miatt ennek megítélésére nincsen lehetőségem, annyi azonban megállapítható, hogy 2010. augusztus 5-én román nemzetközi elfogatóparancs még nem szerepelt a Körözési Információs Rendszerben. 
A körözési tevékenység során a BRFK Kerületi Rendőrkapitányság ugyan késedelmesen rendelte el a személykörözést, azonban ellenőrizték az apa lakcímét, meghallgatták a szomszédokat, megkeresték az Országos Mentőszolgálatot, a telekommunikációs cégeket, ellenőrizték a bejárónő lakcímét, beszéltek az apa szüleivel, majd áttették a közigazgatási ügyet a K. Rendőrkapitányságra. A K. Rendőrkapitányság ellenőriztette Romániában az apa nevén lévő járműveket, illetve az alapján a lehetséges lakhelyeit, beszéltek a bejárónő férjével, ellenőrizették az apa testvérének címét, illetve megkeresték a határrendészeti szerveket. Megállapítható tehát, hogy a rendőrség a gyermekek személykörözése során – a késedelmes elrendeléseket ide nem számítva – a jogszabályi előírásoknak megfelelően járt el. Mindezekre tekintettel a rendőrség gyermek felkutatása érdekében, a közigazgatási eljárás során foganatosított intézkedéseivel összefüggésben alapvető joggal összefüggő visszásságot nem állapítottam meg.
Azzal kapcsolatban, hogy az apa 2009. október 17-én rendőri segítséget kapott ahhoz, hogy az esedékes kapcsolattartásra magával vigye a gyerekeket, a rendőrség nem rendelkezik információval, így annak vizsgálatára nem volt lehetőségem.
A konzulátus, illetve a nagykövetség tevékenységével kapcsolatban sem tártam fel visszásságot, megállapítható, hogy a nagykövet és a konzul megfelelően jártak el annak érdekében, hogy az anya és az apa megegyezésre jusson és a gyerekek hazautazhassanak. Nemcsak velük, hanem a jogi képviselőikkel is kapcsolatban voltak, tájékoztatták a libanoni hatóságokat, tolmácsoltak az apa rendőrségi meghallgatásán, a nagykövet személyesen konzultált a libanoni igazságügyi miniszterrel, a libanoni főügyésszel, az eljáró libanoni bíróval, valamint a libanoni Belbiztonsági Szolgálattal.

Intézkedésem
A vizsgálat során feltárt, alapvető joggal összefüggő visszásságok orvoslása érdekében – fenntartva az AJB-906/2011. és AJB-3702/2011. számú jelentésemben tett ajánlást – az Ajbt. 37. §-a alapján
–	felkérem a közigazgatási és igazságügyi minisztert, valamint a belügyminisztert, hogy fontolják meg az ismeretlen helyen tartózkodó gyermekekkel kapcsolatos végrehajtási eljárásokban a végrehajtó és a rendőrség együttműködésének újraszabályozását;
–	felkérem továbbá arra, hogy fontolja meg a kiskorú elhelyezésének megváltoztatás bűncselekmény minősítő körülményeként szabályozni a gyermek jogellenes külföldre vitelét.
–	felkérem a belügyminisztert, hogy intézkedjen a Rendőrség és a Határőrség körözési tevékenységéről, a körözés során alkalmazható intézkedések végrehajtásáról, valamint a körözött személyek, tárgyak tartózkodási, illetve megtalálási helyének, illetőleg a személyek és holttestek személyazonosságának megállapítása esetén követendő eljárásról szóló 20/2001. (X. 11.) BM rendelet azon részeinek módosítása érdekében, amelyek a Rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény hatályban nem lévő 36/A. §-ára utalnak.

Budapest, 2012. augusztus 10.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.