Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-267/2012. számú ügyben

(Kapcsolódó ügyek: AJB-274/2012., 283/2012., 284/2012., 289/2012., 293/2012., 299/2012., 934/2012., 1596/2012., 1597/2012., 1598/2012., 1599/2012., 1600/2012., 1601/2012., 1602/2012., 2368/2012., és a 3539/2012.)

Előadók:     dr. Berkes Lilla
dr. Farkas Zsuzsanna
Az eljárás megindítása
2010. évtől kezdődően folyamatosan érkeztek panaszok Hivatalomhoz a lakcímbejelentéssel összefüggésben. Többen kifogásolták, hogy a szállásadójuk ellenállása miatt nem tudnak bejelentkezni bérleményükbe, sok panaszos nem is rendelkezett lakóhellyel, csak tartózkodási hellyel, így lakcímkártyájukat a települési önkormányzatok jegyzői be akartak vonni, többen hivatkoztak arra, hogy a vonatkozó jogszabály rendelkezései nehezen értelmezhetőek, a lakástulajdonosok kifogásolták, hogy ismeretlen személyek vannak a lakásukba bejelentve, a lakóhellyel nem rendelkezők pedig azt sérelmezték, hogy emiatt több juttatástól is elesnek.
Tekintettel a nagyszámú panaszra, illetve arra, hogy a sérelmezett jogszabály, hatósági gyakorlat a lakosság egészét érinti, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (1)-(2) bekezdései alapján, 2011-ben átfogó vizsgálatot indítottam. A hivatkozott rendelkezések ugyanis kimondják, hogy az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében a megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Az időközben bekövetkezett jogszabályváltozás miatt vizsgálatomat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) rendelkezései alapján folytattam le. Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése értelmében az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat. Az Ajbt. 28. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa az általa lefolytatott vizsgálatról jelentést készít, amely tartalmazza a feltárt tényeket és az ezeken alapuló megállapításokat és következtetéseket.
A vizsgálat során megkerestem a Közigazgatási és Elektronikus Közszolgáltatások Központi Hivatalát (a továbbiakban: KEKKH), az Oktatási Hivatalt, Budapest Főváros Közigazgatási Hivatala Szociális és Gyámhivatalát (a továbbiakban: Gyámhivatal), a Nemzetgazdasági Minisztériumot (a továbbiakban: NGM), illetve az Országos Egészségbiztosítási Pénztárat (a továbbiakban: OEP).

A megállapított tényállás
A KEKKH 2009 márciusában Szakmai tájékoztatóval fordult a települési önkormányzatok jegyzőihez, melyben felhívta a figyelmet a Tbj. változásaira és annak következményeire. A Tbj. 2008. december 31-ig hatályos rendelkezése szerint ugyanis a járulékfizetési kötelezettség megállapítása szempontjából belföldinek minősült – egyebek mellett – a Magyar Köztársaság területén élő magyar állampolgár, a 2009. január 1-jén hatályba lépett módosítás értelmében viszont e fogalom a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény (a továbbiakban: Nytv.) szerint bejelentett lakóhellyel rendelkező magyar állampolgárt, a bevándorolt és a letelepedett jogállású, valamint a menekültként elismert személyt jelenti. Ebből adódóan minden, a belföldi minőséghez kötődő jogosultság és kötelezettség csak az Nytv. szerint lakóhellyel rendelkező személyt illet meg, illetve terhel. Az Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium (a továbbiakban: IRM, illetve KIM) észlelte, hogy a személyiadat- és lakcímnyilvántartás szerint több mint 39 ezer Magyarországon élő polgár lakóhellyel nem, csak tartózkodási hellyel, továbbá 1.200 polgár településszintű lakóhellyel és bejelentett tartózkodási hellyel is rendelkezik. Ez a lakcímbejelentési eljárás során alkalmazott helytelen gyakorlatra volt visszavezethető, az Nytv. rendelkezései szerint ugyanis a polgár tartózkodási helye annak a lakásnak a címe, ahol – lakóhelye végleges elhagyásának szándéka nélkül – három hónapnál hosszabb ideig tartózkodik, így tartózkodási helyet csak akkor lehetett volna a nyilvántartásba bejegyezni, ha van az érintettnek bejelentett lakóhelye. Erre való tekintettel az IRM utasítást adott a KEKKH-nak, hogy a járulékfizetési kötelezettség kikerülésének megelőzése és az egységes joggyakorlat elősegítése érdekében adjon ki Szakmai tájékoztatót. Ebben felszólították az érintett jegyzőket, hogy a helyben szokásos módon tájékoztassák az érintetteket lakcímbejelentési kötelezettségükről, és amennyiben az önkéntes jogkövetés nem valósul meg, mint elsőfokú szabálysértési hatóság kényszerítsék ki a kötelezettség teljesítését. Felhívták a figyelmet továbbá arra is, hogy azon hajléktalan személyek lakcímbejelentésére, akik ideiglenes szálláshellyel sem rendelkeznek, a települési szintű lakcím jogintézménye szolgál. Ebben az esetben azt a települést jegyzik be lakóhelyként, ahol az érintett szokásosan tartózkodik, a település neve mellé a lakcímkártyában a „lakcím nélküli” bejegyzés kerül. Amennyiben a hajléktalan 10 napot meghaladóan a hajléktalanszállón tartózkodik, szállásadója köteles őt bejelenteni. A jogszabályi rendelkezésekből adódóan tehát nincs arra lehetőség, hogy településszintű lakóhellyel rendelkező hajléktalan tartózkodási helyet létesítsen, sem pedig arra, hogy nem hajléktalan polgárok létesítsenek településszintű lakcímet.
A települési önkormányzatok jegyzői a Szakmai tájékoztató kézhezvételét követően értesítést küldtek az érintetteknek, melyben felszólították őket lakóhelyük bejelentésére. Az eljárással kapcsolatban több panasz is érkezett az ombudsmanhoz.
1) A Hajléktalanokat Ellátó Szervezetek Országos Egyesülete (a továbbiakban: HAJSZOLT Egyesület) álláspontja szerint a KEKKH Szakmai tájékoztatója abból indul ki, hogy minden állampolgár rendelkezik egy tartós lakóhellyel (lakóhely) és egy átmenetivel (tartózkodási hely). Azonban lakóhely létesítése a bérleményekben sok esetben nem lehetséges, és sokan eleve nem rendelkeznek már állandó lakóhellyel. Kétséges számukra, hogy a magyarországi lakóhellyel nem rendelkező személy vállalhat-e munkát, hiszen járulékfizetési kötelezettsége csak a belföldinek minősülő, bejelentett lakóhellyel rendelkező személynek van. Az átmeneti lakhatást biztosító intézményekben pedig az eddigi gyakorlat szerint csak tartózkodási helyet létesítettek. A Szakmai tájékoztató miatt azonban a jövőben, ha nincs bejegyzett lakóhely, akkor tartózkodási helyet nem, csak lakóhelyet lehet létesíteni, ami a néhány éjszakára történő elhelyezést biztosító menedékhelyen nehezen értelmezhető. Sérelmezik azt is, hogy az érintetteket először felszólítják, hogy jelentkezzenek be, de akit nem tudnak elérni, annak tartózkodási helyét törlik a nyilvántartásból. Kérdésként merült fel továbbá, hogy az elnökhelyettes, aki aláírta a Szakmai tájékoztatót, jogosult-e ilyen súlyú kérdésben értelmezni a jogszabályt.
2) Az egyik panaszos kiemeli, hogy a lakcím nélküli emberek elesnek a választójogtól, a társadalombiztosítástól, a segélyektől. Az ő esetükben lányának már nem tudták bejegyezni a lakcím nélküli tartózkodási helyet, tájékoztatást az okmányirodán nem tudtak adni. Véleménye szerint egy bérelt lakásban élőnél logikusnak tűnik, hogy nincs állandó lakcíme.
3) Egy további panaszos az élettársával lakott, megszűnt az életközösség, az élettárs anyja pedig eladta a házat, így ki kellett jelentkezniük. Albérletben laknak, a főbérlő „ideiglenesen bejelentette”. Azt kérdezi, miért egy papírtól függ az egészségügyi ellátása, amikor évtizedek óta fizeti a járulékokat.
4) Levelében az egyik panaszos leírta, évekig úgy lakott albérletben, hogy először a nagyszülei – már rég eladott – házába volt bejelentkezve, majd férje szüleihez. Később megszüntette a volt férjéhez kötődő lakcímét. Neki szerencséje volt, be tudott jelentkezni valakihez, így „van egy állandó lakcíme, amihez semmi köze, meg egy ideiglenes, ahol lakik”.
5) Egy további panaszosnak 25 éve nincs állandó lakóhelye, csak tartózkodási helye, amit a hatóság e tény tudatában jegyzett be. A tulajdonos nem engedte bejelentkezni és határozott idejű jogviszonyú önkormányzati bérlakásba sem jelentkezhetett be, csak ideiglenesen. A jegyzőtől kapott végzés egyeztetésre hívta. Arra elment, ahol el akarták venni a lakcímkártyáját, de nem adta oda, a jegyző pedig közöltre, hogy megszüntetik a családjának nyújtott pénzbeli és természetbeni szociális ellátásokat.
A végzés mellékleteként megkapták a KEKKH levelét, az ő ügyének konkrét kivizsgálása – vagyis a Ket. szerinti tényállás tisztázási kötelezettség – ugyanakkor nem történt meg. Az Alkotmánybíróság 60/1992. (XI. 17.) AB határozatát idézi, mely szerint a különféle, jogi iránymutatásokat tartalmazó leiratok, körlevelek stb., amelyek nem a Jat. garanciális szabályainak betartásával születtek, jogbizonytalanságot teremtenek. A bennük foglalt jogértelmezésnek kötőereje nincs, de alkalmas arra, hogy a címzetteket megtévessze. A 16/2008. (HÉ 51.) MeHVM utasítás (a továbbiakban: KEKKH SZMSZ) szerint a hatósági elnökhelyettesnek nincs kiadmányozási joga. Problémának látja, hogy a tájékoztató levél két másik állásfoglalásra hivatkozik, amit tartalmilag a polgár nem ismer. Ez a Pénzügyminisztérium (a továbbiakban: PM) megkeresése, illetve az IRM/AJFO/1702/2009. számú állásfoglalás. 
Kiemeli azt is, hogy az Alkotmány az EU-csatlakozás óta nem használja a lakóhely és a tartózkodási hely fogalmát és mindenkit megillet a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának joga. Álláspontja szerint az Nytv. félreérthető fogalom-meghatározása nem lehet alapvető jogok korlátozásának forrása. Az, hogy a Ket. nem került szinkronba ezen alapjog gyakorlásának módjával, nem az állampolgár problémája. A hatóságoknak figyelmen kívül kellene hagyniuk a körlevélben foglaltakat. Mindezeken túl, a körlevél tartalmával ellentétben az egészségügyi szolgáltatás igénybevételi jogosultságát a lakcímmel kapcsolatos probléma nem érinti, mivel az a Tbj. 5. §-a értelmében biztosítottsághoz kötődik, ami esetében fennáll. Ezzel szemben azonban a magyar állampolgárságú gyermekeitől megvonható az egészségügyi szolgáltatás, illetve megoldatlan lesz az óvodai és iskolai oktatásuk-nevelésük.
6) Az egyik panaszos álláspontja szerint elfogadhatatlan, hogy nem lehet tartózkodási helyet lakóhely nélkül bejelenteni, mert a kettő funkciója teljesen más. A számára küldött felszólítást aláíró osztályvezető két megoldást javasolt: az egyik, hogy jelentse fel a szabálysértési irodán a tulajdonost, aki nem engedi bejelentkezni, a másik pedig, hogy annyit írjanak a bejelentő lapra, XIII. kerület, hajléktalan. Azóta a panaszos lányával felvettek egy jegyzőkönyvet az önkormányzatnál, amelyben nyilatkozik arról, hogy a tulajdonos nem járult hozzá a bejelentkezéshez. Felhívja a figyelmet arra is, hogy a lakcímbejelentő hátoldalán lévő útmutatóban is benne van egyébként a szabad mozgás és a tartózkodási hely létesítésének joga, azonban az nem szerepel rajta, hogy a tartózkodási hely a lakóhely létezésének függvénye.
7) Azzal kapcsolatban is érkezett panasz, hogy a bérbeadók nagy hányada nem egyezik bele, hogy bejelentkezzenek az ingatlanába, ami ahhoz vezet, hogy a bérlők vagy hamisítanak, vagy pedig papíron hajléktalanná válnak. Egyre többen élnek ma Magyarországon bérlakásban, hiszen a családok anyagi helyzete egyre kevésbé teszi lehetővé, hogy saját tulajdonú ingatlannal rendelkezzenek, a bérbeadók – a panaszos szerint adóelkerülésre irányuló – magatartása azonban ezeket az embereket jogszabálysértésre kényszeríti. A panaszos megjegyzi, hogy Angliában nem szükséges harmadik személy beleegyezése a bejelentéshez.
8) Az egyik panaszos lakóhelyét fiktívvé nyilvánították 2009-ben, így lakcímkártyája érvénytelenként van nyilvántartva, jelenlegi lakóhelyére viszont nem tud bejelentkezni, mert albérletben él.
9) Az ombudsman segítségét kérte az az apa is, aki családjával együtt települési szintű lakcímmel rendelkezik csak, hiába bérel lakást, arra ugyanis nincs a családnak pénze, hogy a bejelentéssel együtt járó bérleti díj növekedését megfizesse. Emiatt azonban nem kapnak rendszeres gyermekvédelmi támogatást.
10) Egy gondnokolt panaszos, aki az Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézetben (a továbbiakban: IMEI) tartózkodik, sérelmezte, hogy nem kap szociális ellátást állandó lakcím hiányában.
11) Panasz érkezett azzal kapcsolatban is, hogy az Nytv. rendelkezései sértik a jogbiztonság elvét, ugyanis az (ahol a polgár) „él” ige tartalma nem állapítható meg egyértelműen. Nem határozható meg objektív módon ugyanis, hogy egy személy mikor él egy lakásban. Ugyanez vonatkozik az „életvitelszerűen otthonául használ” kifejezésre. A panaszos álláspontja szerint feloldhatatlan ellentét áll fenn a lakóhely és a tartózkodási hely fogalma között, hiszen ha tartózkodási helye van a polgárnak, a lakóhelyén értelemszerűen nem él életvitelszerűen. Nehezen értelmezhető az az előírás is, amely szerint beköltözés, illetve kiköltözés után három munkanapon belül kell bejelenteni új lakóhelyét, illetve tartózkodási helyét, hiszen tartózkodási helynek csak az a hely számít, ahol a lakóhely végleges elhagyásának szándéka nélkül három hónapot meghaladóan tartózkodik a polgár. Az Nytv. azt sem határozza meg, mikor nem valós a lakcímadat, illetve az sem derül ki, hogyan ellenőrzi a jegyző, hogy a lakcímadat valós-e és egyáltalán mitől valós egy lakcímadat. A panaszos kifejti, hogy attól még, hogy a szállásadó nem járul hozzá a bejelentkezéshez, ténylegesen a lakcím valós, a jogszabály mégis nem valósnak tekinti. Nem tartalmaz rendelkezést az Nytv. arra vonatkozóan sem, hogy a jegyző vizsgálhatná a „lakcím nélküli” státuszt, illetve lehetősége van-e annak valótlanságát megállapítani. A magánszférába való indokolatlan beavatkozásnak tekinti a panaszos a jegyző ellenőrző funkcióját arra való hivatkozással, hogy a jegyző ténylegesen csak akkor győződhet meg arról, hogy egy polgár az adott címen él, ha egy ideig figyeli őt. A panaszos esetében az egymásnak ellentmondó, értelmezhetetlen rendelkezések odáig vezettek, hogy bejelentett lakóhelyét a jegyző fiktívek nyilvánította, intellektuális közokirat-hamisítás miatt büntetőeljárás indult ellene, miközben a jegyző ugyanazon feltételek fennállása mellett ismételten engedte bejelentkezni.
12) Egy további panaszos, mint lakástulajdonos sérelmezte, hogy a korábbi tulajdonostól házat bérlő család minden tagja – annak ellenére, hogy már évek óta elköltöztek – továbbra is be van jelentkezve, így minden levelük az ő címére érkezik. Az okmányiroda azt a tájékoztatást adta, hogy tulajdonosként joga van fiktíváltatni őket, de ez egyrészt nem jelenti a valós kijelentést, csak annak megjelölését, hogy már nem tartózkodnak ott, valamint a 2200 Ft-os eljárási illetéket is neki kellene fizetnie, amit méltányosságból elengedhet ugyan a jegyző, azonban csak abban az esetben, ha a családban az egy főre eső jövedelem nem éri el az öregségi nyugdíjminimumot. A panaszos kiemeli, hogy a zaklatás érzetét keltik benne az idegen névre érkező levelek, az ingatlanába bejegyzett, sosem látott személyek megkérdőjelezik az állami nyilvántartás hitelességét, az adataikkal való visszaélés pedig szükségszerűen a panaszost és feleségét keveri gyanúba. Sérelmezi továbbá, hogy a bejelentkezéssel ellentétben a fiktíválásért fizetni kell, ráadásul neki, aki az érintettek kötelezettségszegéséért nem is felelős. Felmerült benne az is, hogy valamely bűncselekmény esetén esetleg őt és feleségét éri anyagi, illetve egészségügyi kár pl. kábítószerrel való visszaélés miatt a házukba bejelentett személyeket keresve kommandósok törik rájuk az ajtót és teperik le őket, mielőtt igazolni tudnák magukat. Az is előfordulhat, hogy a korábbi bérlők lakcímkártyájuk birtokában visszamennek, és azt állítják, hogy ők ott élnek, a helyzet pedig így akár tettlegességig is fajulhat.
13) Egy panaszos azért fordult hivatalomhoz, mert ugyan bejelentkezett egy olyan ingatlanba, amely nem a saját tulajdona, ugyanis a tulajdonos ezt megengedte, de a település lakóinak egy része a jegyzőhöz fordult jelezve, hogy nem lakik a faluban, ezért a körjegyző lakcímét fiktívvé nyilvánította. A panaszos Budapesten dolgozik, az ingatlanban csak hétvégente tartózkodik, illetve szabadidejében. Álláspontja szerint attól még, hogy Budapesten dolgozik, nem kötelezhető arra, hogy ott jelentsen be lakóhelyet, legfeljebb csak tartózkodási helyet, a faluban lévő lakóhelyét ugyanis nem kívánja végleges szándékkal elhagyni. Mindezeken túl, jelenleg nincs lehetősége Budapesten sem lakóhelyet, sem pedig tartózkodási helyet bejelenteni. 
A panaszos ügyében született jogerős döntés indokolása a következőket állapította meg. A panaszos 2010. szeptember 27-én létesített lakcímet a településen, amit a körjegyző tudomásul vett, majd 19 helybéli lakos bejelentése nyomán, illetve más személyek tanúvallomására alapozva fiktívvé nyilvánította lakcímet, később döntését saját hatáskörében felülvizsgálva visszavonta, és a tényállás tisztázása érdekében hivatalból eljárást indított. A panaszos ekkor kizárás iránti kérelmet terjesztett elő, amivel a körjegyző egyetértett, így egy másik jegyzőt jelöltek ki elsőfokú hatóságnak. A kijelölt jegyző 2011. január 6-án helyszíni szemlét, január 27-én pedig tárgyalást tartott, végül megszüntette a hivatalból indított eljárást, mivel „kétséget kizáróan nem sikerült annak megállapítása”, hogy a panaszos a „lakcímbejelentésre vonatkozó jogszabályhelyeket megsértette volna”. A megyei kormányhivatal felügyeleti eljárásban ezt a határozatot megsemmisítette, és új eljárás lefolytatását rendelte el, majd az időközben felmerült adatok miatt a jegyzőt kizárta az eljárásból és M. város jegyzőjét jelölte ki az eljárás lefolytatására. M. város jegyzője a 2010. szeptember 27-én kelt döntését visszavonta, a lakcímbejelentő lap adatait törölte, egyben megállapította, hogy a panaszos lakóhelye 1964. április 13. napjától H. község. A döntés ellen a panaszos fellebbezett. A megyei kormányhivatal mint másodfokú szerv jogerős döntésében megállapította, hogy helyesen döntött az elsőfokú hatóság, amikor törölte a panaszos lakcímadatát, ugyanis ritkán fordult meg a településen, életvitelszerűen ott nem tartózkodott, tanúvallomásában tévesen nyilatkozott a szobák számáról, illetve a lakásban rajta kívül lakókról, továbbá életszerűtlen, hogy egy háromszobás lakást a panaszoson kívül négy felnőtt személy, illetve egy héthónapos gyermek napi rendszerességgel, lakóhelyként közösen használjon, és hogy ne legyen megállapodás a panaszos és az ingatlan tulajdonosa között a költségviselésről. A kormányhivatal szerint először meg kell valósulnia az érintett helye a tényleges beköltözésnek, illetve életvitelszerű használatnak, majd ezt követően lehet a lakóhelyet bejelenteni. Egy magánszemély számára az a lakóingatlan szolgál ténylegesen, életvitelszerűen lakóhelyéül, ahonnan az életét szervezi (pl. innen indul munkába, ide tér haza), ahol az életvitelhez szükséges tevékenységeket – főzés, étkezés, mosás stb. – legjellemzőbben folytatja, ahol közüzemi szolgáltatásokat vesz igénybe, illetve amely elsődleges elérhetőségi címként jelenik meg a hatóságoknál, közüzemeknél. A lakcímbejelentés valós vagy valótlan voltára abból is lehet következtetni, hogy az állampolgár az életvitelszerű ott-tartózkodást bejelenti-e más szerveknek, egyéb hatóságoknak (pl. járműnyilvántartás), közüzemi szolgáltatóknak.
14) A panaszos azt sérelmezte, hogy a TAJ-kártyája a házi orvosánál „piros színt” mutat, annak ellenére, hogy szakközépiskolában tanulmányokat folytat. Édesanyával felkeresték az illetékes egészségbiztosítási pénztári szakigazgatási szervet, amelynek tájékoztatása szerint azért nem működik a TAJ-kártyája, mert nem rendelkezik bejelentett lakóhellyel, ugyanis panaszos albérletben lakik, és „ideiglenes lakcímre” van bejelentve.
15) Egy másik beadványozó szintén azt kifogásolta, hogy a nyilvántartási rendszer az egészségügyi intézményekben a beteg azonosítása során érvénytelennek jelzi – piros a TAJ-szám – a bejelentett lakóhellyel nem rendelkező emberek egészségügyi biztosítását. Hangsúlyozta, hogy nincs abban a helyzetben, hogy lakcímet biztosítson magának, mivel ahol tartózkodik, oda nem jelentkezhet be, hiszen szívességből tartózkodhat csak ott. A Nemzeti Erőforrás Minisztérium beadványozót arról tájékoztatta, hogy „a rendezetlen lakóhellyel rendelkező, de járulékot fizető állampolgárok esetében a jogosultság ellenőrzésekor a rendszer pirosat jelez, ebben az esetben pedig az ellátás nem megtagadható és a költségei sem megfizethetőek”. A beadványozó álláspontja szerint, azonban az egészségügyi intézményekben nincs megfelelő eszköz arra, hogy tisztázzák, miért piros a beteg TAJ-száma, így az ellátás igénybevétele akadályokba ütközhet. A beadványozó az alapvető jogok biztosának vizsgálatát kezdeményezte a tekintetben, hogy az egészségügyi ellátás során az ellátásra jogosultság ellenőrzésére szolgáló nyilvántartási rendszer az állampolgárok olyan adatait használja, amelyeknek nincs közük érdemben az ellátáshoz. 
16) Egy házaspár azzal a panasszal fordult hozzám, hogy körzeti orvosuk a szokásos recept felírása során felhívta a figyelmüket arra, hogy a TAJ számuk mellett a számítógép piros jelzésre váltott, azaz nincs rendben az egészségbiztosításuk. A házaspár felkereste az illetékes önkormányzat szociális irodáját és tájékoztatást kért arra vonatkozólag, hogy TAJ számuk miért mutat pirosat annak ellenére, hogy mindketten határozattal megállapított ellátásban részesülnek szociális helyzetük miatt. Az önkormányzat ügyintézője a számítógépes nyilvántartás alapján a következőkről tájékoztatta őket. A férj részére aktív korúak ellátására való jogosultságot állapítottak meg, így az ellátás megállapítása napjától kezdve valóban jogosult egészségügyi szolgáltatásra a támogatás időtartama alatt.1 A feleség részére pedig hatósági bizonyítvány szociális rászorultság igazolására2 került kiállításra, amely 1 évig biztosítja az érintett személy részére a társadalombiztosítás keretében nyújtott egészségügyi szolgáltatások igénybevételét. Az ügyintéző felhívta a panaszosok figyelmét továbbá arra, hogy az egészségügyi szolgáltatásra való jogosultságukkal kapcsolatban észlelt problémájuk valószínűleg a lakóhelyükkel van összefüggésben. Az önkormányzati tájékoztatást követően a házaspár az Országos Egészségbiztosítási Pénztár ügyfélszolgálatát is felkereste. Az ügyfélszolgálaton arról tájékoztatták panaszosokat, hogy megszűnt az állandó bejelentett lakóhelyük, ezért nem jogosultak egészségügyi szolgáltatásra. A panaszosok előadták az ügyintézőnek, hogy önhibájukon kívül el kellett adniuk a lakásukat, azóta a családdal együtt bérelt ingatlanban élnek. A bérbeadók többsége viszont nem engedi meg, hogy bejelentkezzenek, mint bérlők az ingatlanba. Továbbá felvilágosítást kértek arra vonatkozólag, hogy ha sikerül a családnak bejelentkezniük állandó lakóhelyként valahová, akkor vissza tudják-e állítani jogviszonyukat. A kérdésre azt a választ kapták, hogy nincs lehetőség a jogviszony helyreállítására, mert ahhoz legalább egy év hosszan lakóhellyel kell rendelkezni Magyarországon. A beadványozók sérelmezték továbbá, hogy nemcsak a saját TAJ számuk esetében mutat a számítógép piros jelzést bejelentett állandó lakóhely hiányában, hanem a tanulmányokat folytató gyermekeiké is.

A megkeresett szervek az alábbi válaszokat adták:
1) Az egészségügyi szolgáltatásra való jogosultsággal kapcsolatban megkereséseket intéztem az OEP főigazgatójához két alkalommal és a Nemzetgazdasági miniszterhez.
a) Az OEP-től első alkalommal azzal kapcsolatban vártam választ, hogy milyen relevanciával bírnak a 2009. január 1-jén életbelépett módosítások a társadalombiztosítás ellátásaira történő jogosultság megszerzésével összefüggésben, illetve a bejelentett lakóhellyel nem rendelkező, de Magyarországon életvitelszerűen élő magyar állampolgárok, akik a Tbj. 5. §-a alapján biztosítottnak minősülnek, jogosultságot szereznek-e a munkabérükből levont járulékok megfizetésével a társadalombiztosítás valamennyi ellátására.

Az OEP főigazgatója első alkalommal a következő választ adta: 
A Tbj. 4. § u) pontja értelmében a Magyar Köztársaság területén élő magyar állampolgár akkor minősül belföldinek, ha az Nytv. szerint bejelentett lakóhellyel rendelkezik. A Nytv. különbséget tesz lakóhely és tartózkodási hely között, így a lakóhely fogalmába a tartózkodási hely nem tartozik bele. Ennek következtében az a magyar állampolgár, aki ugyan Magyarországon él, de csak tartózkodási hellyel rendelkezik, a Tbj. alkalmazásában nem minősül belföldi jogállásúnak. 
A Tbj. 5. §-a szerint biztosítottnak minősülő személyek esetén a nem belföldi jogállás sem a járulékfizetési kötelezettséget, sem az ellátásra való jogosultságot nem befolyásolja, tehát bejelentett lakóhely hiánya esetén is jogosultak a társadalombiztosítás valamennyi ellátására. 
A Tbj. 39. § (2) bekezdésében előírt egészségbiztosítási szolgáltatási járulék fizetésére azonban csak azon belföldi személyek kötelezettek, akik más jogcímen nem jogosultak egészségügyi szolgáltatásra, tehát biztosítotti/jogosulti jogviszonnyal nem rendelkeznek. Azok a Magyarországon élő magyar állampolgárok tehát, akik bejelentett lakóhellyel nem rendelkeznek, egészségügyi szolgáltatási járulék fizetésére nem kötelezettek, és lehetőségük sincs ennek teljesítésére.
2009. július 1-jétől a jogalkotó a Tbj. 39. §-a új, (3) bekezdésével tovább szigorította az egészségügyi szolgáltatási járulékfizetők körét. Ettől az időponttól kezdődően nem elég az érintett belföldi státusza, további feltétele a járulékfizetés lehetőségének, hogy a természetes személy az adóhatósághoz történő bejelentkezését megelőzően megszakítás nélkül legalább egy éve a Nytv. szerint bejelentett lakóhellyel rendelkezzék Magyarországon. Az egy éves helyben lakás elbírálása az adóhatóság hatáskörébe tartozik.
A fentiekből az következik, hogy az a Magyarországon élő magyar állampolgár, aki nem biztosított, nem jogosult, és bejelentett lakóhellyel sem rendelkezik, a havi 4950 Ft összegű egészségügyi szolgáltatási járulékfizetési kötelezettségnek nem lehet alanya. Amennyiben térítésmentes egészségügyi szolgáltatásra tart igényt – önkéntes alapon – megállapodást köthet egészségügyi szolgáltatásra. Ennek költsége nagykorú személy esetében havonta a minimálbér 50 százaléka, ami jelenleg 36.700 Ft, vagyis az egészségügyi szolgáltatási járuléknak csaknem nyolcszorosa.3
A belföldiség hiánya érinti továbbá a Tbj. 16. § (1) bekezdésében felsorolt ún. jogosulti kört. Ezen személyi kör egészségügyi szolgáltatásra jogosult, de a (3) bekezdés szerint – főszabályként – a jogosultság további feltétele, hogy a belföldiség kritériumának az érintett személy megfeleljen. 
Az OEP nyilvántartása a KEKKH adatszolgáltatásán alapul, nyilvántartásukban bejelentett lakóhely hiányában a KEKKH adataival megegyező számban szerepelnek nem belföldinek minősülő magyar állampolgárok. A bejelentett lakóhely hiányát ügyfeleik a szállásadójuk bejelentéséhez szükséges hozzájárulásának hiányával indokolják. A problémát jelezték a jogalkotónak, és javasolták a Tbj. 4. § u) pontjában meghatározott belföldi fogalom módosítását. A jogalkotó véleménye szerint a problémát nem a társadalombiztosítási jogszabályokban alkalmazott belföldi fogalom, hanem a Nytv.-ben foglaltak érvényesítésének hiánya okozza. E jogszabály szerint ugyanis bejelentett lakóhely hiányában tartózkodási hely létesítése vagy fenntartása nem lehetséges. A jogalkalmazó hatáskörét a probléma meghaladja, de úgy vélik, hogy a jogalkotónak nem lehetett célja, hogy a Magyarországon élő magyar állampolgárok, különösen azok társadalmilag érzékeny rétegei (pl. a jogosulti körbe tartozó nyugdíjasok, GYES-en, GYED-en lévők stb.) kiszoruljanak a térítésmentes egészségügyi ellátás lehetőségéből, vagy csak jelentős anyagi ráfordítás mellett részesülhessenek ebben. 
b) A második megkeresésemben tájékoztatást kértem arra vonatkozólag, hogy mi az oka annak, hogy az egészségügyi szolgáltatási járulékfizetési kötelezettséget lakóhelyhez kötik: 
A Tbj. 39. § (2) bekezdése szerint az a belföldi személy, aki nem biztosított és egészségügyi szolgáltatásra a 16. § (1) bekezdésének a)-p) és s)-t) pontjai, továbbá a 13. § szerint sem jogosult, köteles a 19.§ (4) bekezdésében meghatározott egészségügyi szolgáltatási járulékot fizetni.
A Tbj. 4.§ u) pontja szerint belföldinek minősülnek az alábbi személyek:
– az Nytv. szerint bejelentet lakóhellyel rendelkező magyar állampolgár, a bevándorolt és a letelepedett jogállású, valamint a menekültként elismert személy,
– a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személy, aki a szabad mozgás és a három hónapot meghaladó tartózkodás jogát a Magyar Köztársaság területén gyakorolja, és az Nytv. szerint bejelentett lakóhellyel rendelkezik, valamint
– a hontalan.
Tbj. 4. § j) pontja alapján külföldi az a természetes személy, aki nem minősül belföldinek. 
Az egészségügyi szolgáltatási járulékfizetési kötelezettség belföldi státuszhoz, illetve a magyarországi bejelentett lakóhelyhez való kötöttsége jogosultsági feltétel meghatározásával a jogalkotó célja az Egészségbiztosítási Alap védelme volt, ezért a „belföldi” és „külföldi” fogalmak a jogszabályban külön rögzítésre kerültek.
A fentiek alapján, aki nem biztosított vagy nem jogosult az egészségügyi szolgáltatások igénybevételére és belföldinek nem minősül, az egészségügyi szolgáltatási járulék fizetésére (2011. évben havi 5100 Ft) kötelezett.
A Tbj. szerint külföldi jogállású személyeknek – kivéve a biztosítási jogviszonyban álló személyeket – csak az egészségbiztosítási szervvel kötött megállapodás alapján van lehetőségük az egészségügyi szolgáltatásokat igénybe venni, amelyeknek összege nagykorú külföldi személyek esetében havonta a magyarországi minimálbér 50 százaléka, azaz 2011. évben 38.000 Ft. E tekintetben tehát a jogalkotó szándéka azon helyzet elkerülése, hogy a külföldi állampolgárságú személy magyarországi bejelentett lakóhely nélkül is belföldivé váljon, mert ebben az esetben havi 5100 Ft-ért szerezne jogot a magyarországi egészségügyi szolgáltatások térítésmenetes igénybevételére, így fennállna az a lehetőség is, hogy saját hazájában biztosított egészségügyi ellátás helyett, a magyarországi egészségügyi ellátást venné igénybe aránylag „alacsony” járulékfizetés ellenében, amely az Egészségbiztosítási Alapra is kihatással lenne. A védelem érdekében a rendelkezést tovább szigorítja a Tbj. 39. § (3) bekezdése, amely megszakítás nélkül legalább egy éves bejelentett lakóhely meglétét írja elő. 
c) Nemzetgazdasági Minisztérium a fenti kérdésre a következő választ adta:
2009. január 1-jén módosult a Tbj 4. § u) pontja, és a „Magyar Köztársaság területén élő” szövegrész helyébe a „Magyar Köztársaság területén a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény szerint bejelentett lakóhellyel rendelkező” magyar állampolgár szöveg lépett. Ez azonban tartalmi változást nem jelentett, mivel a korábbi „Magyar Köztársaság területén élő” szövegrész és az Nytv. 5. § (2) bekezdésében foglalt lakóhely fogalom együttes értelmezéséből az következett, hogy jogi értelemben Magyarországon élőnek az a személy minősült, aki belföldön lakóhellyel rendelkezett. Tartalmi változás e tekintetben tehát nem történt, csupán megfogalmazásbeli, a jogértelmezési bizonytalanságok elkerülése érdekében. 
2) Az Oktatási Hivatalnak azt a kérdést tettem fel, hogy milyen relevanciával bír az oktatásügy területén a lakcím nélküli családok számának esetleges hirtelen emelkedése, illetve hogyan állapítják meg a lakcím nélküli gyermek esetében a gyermek fogadására köteles körzetes intézményt, illetőleg hogyan tartják a családdal a kapcsolatot.
Az Oktatási Hivatal elnöke válaszában tájékoztatott, hogy nem találkoztak ellenőrzéseik során ezzel a problémával. A települési önkormányzatok közoktatási feladatellátási kötelezettsége a település lakosságának igényeihez kötődik, a jegyző nyilvántartást vezet az óvodai foglalkozáson részvételre köteles, illetve a tanköteles és a fejlesztő felkészítés alá eső gyermekekről, melyet megküld a lakóhely, ennek hiányában a tartózkodási hely szerint illetékes óvodának, általános iskolának. A gyermeket elsősorban abba az óvodába kell felvenni, amelynek körzetében lakik, illetve ahol a szülője dolgozik, az óvoda, illetve az iskola pedig köteles felvenni azt, akinek a lakóhelye, ennek hiányában a tartózkodási helye a körzetében található.
Ugyanakkor az ellenőrzések során az óvodapedagógusok, védőnők jelezték, hogy nagyon nehéz a fejlesztési programba bevonható óvodaköteles és a halmozottan hátrányos helyzetű gyermekeknek a személyiadat- és lakcímnyilvántartó alapján történő felkutatása.
3) A Gyámhivatal hivatalvezetőjétől arról vártam tájékoztatást, hogy milyen következményeket idézne elő a gyámügy területén a lakcím nélküli családok számának hirtelen emelkedése, továbbá milyen gyakorlat követendő, amennyiben – egyébként rendezett körülmények között élő – lakcímnélküli család kerül a gyámügyi előadók látókörébe, valamint hogyan tartják a kapcsolatot hivatalos lakcím hiányában a családdal.
Válaszában a hivatalvezető a gyermekvédelmi és gyámügyi feladat- és hatáskörök ellátásáról, valamint a gyámhatóság szervezetéről és illetékességéről szóló 331/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet (Gyár.) rendelkezéseit ismertetve kiemelte, hogy a gyámhatóság illetékességét lakóhely hiányában a tartózkodási hely határozza meg, amennyiben pedig a szülők, illetve a gyermek sem rendelkezik lakóhellyel, vagy tartózkodási hellyel, akkor az utolsó ismert hazai lakóhelyet, illetve tartózkodási helyet kell az illetékesség alapjának tekinteni. Ebből álláspontja szerint az is következik, hogy a települési szintű lakcímre nem alapítható illetékesség. Véleménye szerint a szülők településszintű lakcímre történő bejelentkezésének több következménye is lehet, pl. ha a szülő nem rendelkezik lakóhellyel, tartózkodási hellyel, nem lesz felelős gyermekjóléti szolgálat, akinek a családot segíteni kell a korábban családjából kiemelt gyermek hazagondozása érdekében, továbbá a védőnő is csak az ellátási területén lakcímmel rendelkező személyekkel kapcsolatosan köteles ellátni a feladatát, a körzetében életvitelszerűen tartózkodó személyt csak akkor köteles ellátni, ha az az ellátás iránti igényt írásban bejelenti. 
A lakcím nélküli családokkal való kapcsolattartás vonatkozásában egységes gyámhatósági gyakorlat nincs, a hatóság mindig az adott ügy típusa, az illetékességet megalapozó ok, illetve a konkrét ügy körülményeinek figyelembe vételével alakítja a kapcsolattartást.
4) A KEKKH elnökéhez címzett levelemben arról kértem tájékoztatást, hogy hány érintettel szemben indult szabálysértési eljárás, hány lakcímadatot töröltek, jelenleg hányan érintettek az ügyben, illetve kértem, hogy küldje meg a KEKKH 2010. májusi tájékoztató levelét, és a március 18-i keltezésű levélben hivatkozott IRM/AJFO/1702/2009. számú állásfoglalást is. 
A válaszlevélben az elnök leszögezte: amennyiben a polgár önhibáján kívül eső okból, a lakcímbejelentési kötelezettség teljesítését gátló helytelen szállásadói magatartás miatt nem tud eleget tenni lakcímbejelentési kötelezettségének, a szabálysértési tényállás egyik eleme – a felróhatóság – hiánya kizárja a szabálysértési felelősség megállapítását. Az általuk kezelt adatok alapján 2010. március 1-jét követően 2011. február 28-ig a települési önkormányzatok összesen 1411 esetben indítottak szabálysértési eljárást.
A 2010. márciusi adatállományban megjelölt 35508 érintett közül 2011. március 4-én 18791 polgár szerepelt bejelentett lakóhely nélküli, csak tartózkodási hellyel rendelkező személyként a nyilvántartásban. A nyilvántartásba vett lakcímbejelentések hivatalból való törlésére csak egy esetben, lakcím fiktíváltatására pedig négy esetben került sor. 2010 márciusa óta 972 polgár létesített bejelentett lakóhely nélkül tartózkodási helyet, így összesen 2011. március 4-én 19.763 polgár szerepelt bejelentett lakóhely nélküli, tartózkodási hellyel rendelkező személyként a nyilvántartásban. Ugyanakkor 32.677 db olyan érvényes lakcímigazolvány van a polgárok birtokában, amely lakcímadatot nem tartalmaz.
Az IRM csatolt, 2009. szeptember 1-jén kelt, a PM-nek címzett levelében, egy megkeresésre válaszolva kifejtette, hogy nem ért egyet az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal (APEH) azon álláspontjával, miszerint a Tbj. szempontjából a tartózkodási hely lakóhelynek tekinthető. Amennyiben valaki lakóhellyel nem rendelkezik, az azzal való rendelkezéshez kötött jogok gyakorlására sem jogosult, így a járulékfizetés elkerülése céljából megvalósított visszaélés az ezt elkövető számára jelentős joghátrányokkal is járhat.
Az IRM csatolt, 2009. november 5-én kelt levelében felkérte a KEKKH hatósági elnökhelyettesét, hogy a járulékfizetési kötelezettség kikerülésének megelőzése és az egységes jogalkalmazás elősegítése érdekében a lakcímbejelentéssel összefüggésben a települési önkormányzatok jegyzői részére adjon ki szakmai tájékoztatót. Ebben szükségesnek látják felhívni a jegyzők figyelmét a lakcímbejelentésre vonatkozó szabályok fokozott betartására annak érdekében, hogy elkerülhetővé váljon az olyan indokolatlan helyzetek kialakulása, amikor az itthon élő állampolgár bejelentett lakóhelyet nem, csak tartózkodási helyet létesít. Az IRM szerint az eljárás során célszerű a polgárt tájékoztatni arról is, hogy egy ilyen helyzet az egészségügyi szolgáltatások igénybevételére vonatkozó jogosultságot is érinti.
Az ombudsmannak több eljárása során is látókörébe kerültek a lakcímnyilvántartással kapcsolatos egyes anomáliák.
Az OBH 7671/1996. számú ügyben megállapította, hogy visszásságot okoz az, ha a szülői felügyelet alatt álló gyermek állandó bejelentett lakhelye nem megegyező a szülőével, feltéve, ha erre vonatkozóan gyámhatósági vagy bírósági határozat nem rendelkezik. A kiskorúak állandó lakcímének rendezetlensége és az ebből keletkező visszásságok megszüntetése érdekében kezdeményezte az Nytv. vhr. módosítását, a kiskorúak lakcímrendezésére vonatkozó egyértelmű szabályozást, amire sor is került.
Az OBH 9040/1997. számú vizsgálat alapjául szolgáló panaszban egy hajléktalanokat ellátó intézmény dolgozója azt sérelmezte, hogy az ellátásra egyébként jogosult hajléktalanok bejelentett lakcím hiányában nem jutnak hozzá nyugdíjukhoz. Az ombudsman megállapította, hogy alkotmányos joggal kapcsolatos visszásság gyanúja merült fel azonban a hajléktalanok részére történő nyugdíjkézbesítés kapcsán. A társadalombiztosítási rendszer működtetésének – mely állami kötelesség – részét képezi az ellátásnak a jogosultakhoz való eljuttatása is. Lakcím hiányában postai úton nem kézbesíthető az ellátás, lakossági folyószámlát sem lehet nyitni és így sérülhet az ellátatlanul maradó jogosultak szociális biztonsághoz való joga. A vizsgálat megkezdése után, megkeresésre reagálva a Nyugdíjfolyósító Igazgatóság egyeztetést kezdeményezett a Magyar Postával a lakcím nélküli jogosultak ellátásának postafiókra való utalásáról.
Az OBH 5527/1999. számú ügyben az ombudsman azt kifogásolta, hogy a lakcím fiktívvé nyilvánítása tárgyában hozott döntését a jegyző határozati forma helyett értesítésben tette meg.
Az OBH 5897/2001. számú ügyben a panaszos azt sérelmezte, hogy az intézkedő rendőrök arra kötelezték, hogy volt élettársát – aki közokirat-hamisítás elkövetése útján jelentkezett be a lakcímére – engedje vissza az általa korábban használt lakásba. A jelentés megállapította, hogy az eljáró rendőrök nem voltak jogosultak a birtokvédelmi vitába beavatkozni.
Az OBH 1463/2002. számú ügyben a panaszos azt kifogásolta, hogy az őt a birtokából jogtalanul kivető személyt – akit a birtokvédelmi eljárás eredményeként végül az eredeti birtokállapot helyreállítására köteleztek – nem tudja kijelenteni az ingatlanból, mert a jegyző nem hoz döntést az ügyben. Az ombudsman megkeresésére a lakóhely megszüntetésére irányuló eljárást végül lefolytatták, a panaszos kérelmének helyt adva. A jelentés – összefoglalva az addigi tapasztalatokat – megállapította, hogy lakcímbejelentéskor a bejelentett adatok előzetes ellenőrzésének a módját jogszabály nem rendezi, így az e tekintetben kialakult gyakorlat településenként eltérő vonásokat mutat. A Budapesten és Pest megyén kívüli okmányirodák gyakorlatára jellemző, hogy a bejelentett lakcímadatok bejegyzését indokolatlanul szigorú feltételekhez kötik. A budapesti kerületi és Pest megyei polgármesteri hivatalok eljárására pont az ellenkező, a bejelentett adatok előzetes ellenőrzésének az elmulasztása a jellemző, ami visszaélésekre ad lehetőséget. A hatósági eljárás ilyen irányú rendezetlensége a közhitelesség, a jogbiztonság és alkotmányos jogok sérelmét eredményezheti, annak veszélyét idézi elő, így visszásságot okoz. A jogbiztonság és az állampolgárok alkotmányos jogainak védelme érdekében a jelentés kiemelte, hogy indokolt lenne egy országos szinten egységes gyakorlat kialakítása.
Az AJB-7079/2010. számú jelentésemben kiemeltem, hogy a szállásadó bejelentőlapon szereplő aláírásnak garanciális jelentősége van. Az Nytv. vhr. ugyanis nem kívánja meg semmilyen más tény igazolását, amellyel alátámasztható lenne a szállásadó beleegyezése, illetve az, hogy a kérelmező ténylegesen a megjelölt címen lakik. Ez azonban lehetőséget is teremt arra, hogy az űrlapot hamis aláírással ellátva, a szállásadó tudta nélkül olyan lakcímre is be lehessen jelentkezni, ahol az érintett életvitelszerűen nem tartózkodik. Amennyiben a szállásadó aláírásának meghamisításával történik a bejelentkezés és a valóságnak nem megfelelő lakcímadat bekerül a lakcímkártyába, megvalósul a közokirat-hamisítás bűntette. A büntetőjogi védelem azonban nem elégséges az ilyen jellegű magatartások megakadályozására, sem pedig a szállásadó jogainak védelmére, ezért arra kértem a jogalkotót, hogy jogszabály módosítás révén biztosítsa, hogy a szállásadók értesülhessenek a lakcímbejelentési eljárás megindulásáról, hogy annak során élhessenek ügyféli jogaikkal. A jelentésben ugyanakkor azt is megállapítottam, hogy a jogalkotó a jogállamiság elvéből fakadó tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásságot okoz azzal, hogy érdemi korlátok nélkül, egy előre kitöltött űrlap tartalmát elfogadva teszi lehetővé a más személy tulajdonában álló ingatlanba való bejelentkezést, a kényszerkijelentéshez ugyanakkor a tulajdonos számára komoly bizonyítási kötelezettséget ír elő.

Érintett alapvető jogok
–	A jogállamiság elve, illetve az abból fakadó jogbiztonság követelménye: „Magyarország független demokratikus jogállam.” [Alaptörvény B) cikk (1) bek.]
–	A tartózkodási hely szabad megválasztásának joga: „Mindenkinek, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén, joga van a szabad mozgáshoz és tartózkodási helye szabad megválasztásához.” [Alaptörvény XXVII. cikk (1) bek.]

Alkalmazott jogszabályok
–	Magyarország Alaptörvénye (Alaptörvény)
–	az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról szóló 2011. évi CXII. törvény
–	az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.)
–	az anyakönyvi eljárásról szóló 2010. évi I. törvény
–	a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.)
–	a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény (Tbj.)
–	a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény (Nytv.)
–	a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (Btk.)
–	a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Ptk.)
–	a jogalkotásról szóló 1987. évi 11. törvény (Jat.)
–	az egyes szabálysértésekről szóló 218/1999. (XII. 28.) Korm. r. (Szabs. rendelet)
–	a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény végrehajtásáról szóló 146/1993. (X. 26.) Korm. rendelet (Nytv. vhr.)

A vizsgálat megállapításai a hatáskör tekintetében
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint a biztos vizsgálatának tárgya valamely hatóság tevékenysége vagy mulasztása lehet. Hatóságnak minősül többek között a közigazgatási szerv. A központi államigazgatási szervekről, valamit a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 1. § (2) bekezdés d) pontja szerint központi államigazgatási szerv a minisztérium, a g) pont értelmében pedig a központi hivatal.
A KEKKH a Közigazgatási és Elektronikus Közszolgáltatások Központi Hivatala létrehozásáról, feladatairól és hatásköréről szóló 276/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet 2. § (1) bekezdése szerint központi hivatal.
Az Oktatási Hivatal az Oktatási Hivatalról szóló 307/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet 1. § (2) bekezdése értelmében szintén központi hivatal.
Budapest Főváros Kormányhivatala Szociális és Gyámhivatala a fővárosi kormányhivatal szakigazgatási szerve. Az Alaptörvény 17. cikk (3) bekezdése szerint a Kormány általános hatáskörű területi államigazgatási szerve a fővárosi és megyei kormányhivatal. A fővárosi és megyei kormányhivatalokról, valamint a fővárosi és megyei kormányhivatalok kialakításával és a területi integrációval összefüggő törvénymódosításokról szóló 2010. évi CXXVI. törvény 5. § (1) bekezdése mondja ki azt, hogy a fővárosi és megyei kormányhivatal szervezeti egységeként működő szakigazgatási szerveket a Kormány rendeletben állapítja meg. A fővárosi és megyei kormányhivatalokról szóló 288/2010. (XII. 21.) Korm. rendelet 2. § (1) bekezdés 1. pontja szerint a fővárosi és megyei kormányhivatal szervezeti egységeként működő ágazati szakigazgatási szerv a szociális és gyámhivatal a szociális, gyermekvédelmi, gyermekjóléti, és gyámügyi feladatok ellátására.
Az OEP az egészségbiztosítási szervekről szóló 319/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet 2. § (1) bekezdése szerint szintén központi hivatal.
A helyi önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény 7. § (1) bekezdése szerint törvény vagy kormányrendelet államigazgatási feladatot, hatósági hatáskört állapíthat meg a jegyzőnek is. Ezeket a feladatokat jelen esetben az Nytv. lentebb ismertetett rendelkezései tartalmazzák.
Az Abjt. 28. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa az általa lefolytatott vizsgálatról jelentést készít, amely tartalmazza a feltárt tényeket és az ezeken alapuló megállapításokat és következtetéseket.
Az Ajbt. 37. §-a szerint, ha az alapvető jogok biztosa álláspontja szerint a visszásság valamely jogszabály vagy közjogi szervezetszabályozó eszköz felesleges, nem egyértelmű vagy nem megfelelő rendelkezésére, illetve az adott kérdés jogi szabályozásának hiányára vagy hiányosságára vezethető vissza, a visszásság jövőbeni elkerülése érdekében javasolhatja a jogalkotásra vagy a közjogi szervezetszabályozó eszköz kiadására jogosult szervnél jogszabály vagy közjogi szervezetszabályozó eszköz módosítását, hatályon kívül helyezését vagy kiadását, illetve a jogszabály előkészítőjénél jogszabály előkészítését. A megkeresett szerv állásfoglalásáról, illetve esetleges intézkedéséről hatvan napon belül értesíti az alapvető jogok biztosát.

A vizsgálat megállapításai a lakcímnyilvántartás vonatkozásában
Az állam egyik meghatározó jellemzője az, hogy főhatalmat gyakorol a területén élő népesség felett, az önálló állami létezés nem más, mint főhatalom a terület és a lakosság felett. A főhatalom a jogalkotásban, végrehajtásban, illetve az igazságszolgáltatásban testesül meg. 
E körben, az egyes jogok gyakorlása szempontjából a lakosság fogalmának három csoportját különböztethetjük meg. Az egyik csoportba tartozik minden természetes személy, aki az adott időpontban az állam területén tartózkodik, függetlenül az állampolgárságától, illetve a tartózkodás időtartamától. A második csoport ennél szűkebb, ide azok a személyek tartoznak, akik életvitelszerűen tartózkodnak az állam területén. A harmadik csoport a legszűkebb, ide azok az állampolgárok tartoznak, akik akkor is az állami főhatalom hatálya alatt állnak, ha elhagyják az ország területét. A csoportok között természetesen van átfedés, ugyanakkor más-más jogok illetik meg, illetve kötelezettségek terhelik az ország területén átutazó külföldit és az életvitelszerűen itt élőt, illetve bizonyos jogok (állampolgári státusjogok) kifejezetten megkövetelik az állampolgárságot.
Annak alapja, hogy az állam hatalmat gyakorol saját állampolgárai felett, függetlenül attól, hogy az ország területén belül, vagy pedig azon kívül tartózkodnak, arra a kapcsolatra vezethető vissza, amely az állam és polgára között, az állampolgárság révén keletkezik. Az állampolgárság, illetve az állam területén való (életvitelszerű) tartózkodás azonban tényleges értelemben véve nem elég ahhoz, hogy a biztosított jogok, illetve előírt kötelességek a valóságban is érvényesüljenek, ahhoz az államnak tudatában kell lennie annak, hogy pontosan kik az állampolgárai, kik tartózkodnak területén, vagyis meg kell tudnia állapítani, hogy valójában kik a jogosultak, illetve a kötelezettek. A jogok egy csoportja ugyan biztosított az állam egész területén, de nem biztosított azon állampolgár számára, aki nem tartózkodik ott, és vannak olyan előírások is, amelyek csak meghatározott területeken érvényesek. Annak érdekében tehát, hogy a jogalanyok csoportja egyértelműen meghatározható legyen, e jogalanyokat nyilván kell tartani. E célra történelmileg először az anyakönyvi nyilvántartás jött létre, mely elsődlegesen magánjogi jellegű (pl. öröklés, házasságkötés) célokat szolgál. A személyiadat- és lakcímnyilvántartás rendszere ezzel szemben elsődlegesen államigazgatási és igazságszolgáltatási szervek részére szolgáltat adatokat, ezáltal biztosítva joggyakorlást. Elsődleges célja, hogy az állampolgárok jogainak gyakorlását, kötelezettségeinek teljesítését segítse elő mind a közigazgatásban, mind a gazdasági szférában vagy a polgárok egymás közötti jogviszonyaiban. Jelenleg e nyilvántartás az egyetlen, amely átfogó képet ad arról, hogy kik élnek az ország területén, ezáltal meghatározva a jogszabályokban jogokkal felruházott, illetve kötelezettségekkel terhelt személyek csoportját. Mindezeken túl egyben közhiteles nyilvántartás is, amely teljes bizonyító erővel bizonyítja a benne foglalt adatok valóságát. 
A közigazgatás az össztársadalmi célok megvalósítása érdekében kezel (beszerez, rögzít, feldolgoz és továbbít) információkat, mely nélkül az állam működése gyakorlatilag ellehetetlenülne. A nyilvántartás jelentősége az, hogy segítségével áttekinthetők a nyilvántartással érintett objektumok (személy, szervezet, dolog), lehetővé téve a döntések gyors és megalapozott meghozatalát. A közigazgatás szervei által vezetett nyilvántartások gyakorlatilag átfogják a társadalmi és a gazdasági élet minden területét. A hatékony működéshez azonban az is szükséges, hogy a nyilvántartott adatok mindig aktuálisak és a valóságnak megfelelőek legyenek. 
A nyilvántartásoknak a hatékony működés érdekében meg kell felelniük a célszerűség és célhoz kötöttség, a törvényesség, a pontosság és valósághűség, az objektum-közeliség, a rugalmasság, a teljesség elveinek, illetve alkalmasnak kell lenniük arra, hogy kizárják a párhuzamos adatkezelést. Mindezek alapján a nyilvántartás nem lehet öncélú, mindig valamely feladat végrehajtását kell szolgálnia, továbbá abban csak azon adatokat szabad tárolni, amelyek a meghatározott cél eléréséhez feltétlenül szükségesek. Csak olyan nyilvántartásokat szabad vezetni, amelyeket jogszabály elrendel, de legalábbis nem tilt, másrészről pedig a személyi nyilvántartások csak kifejezett jogszabályi felhatalmazás esetén kapcsolhatók össze. A nyilvántartás adatai a tényleges állapotot kell, hogy tükrözzék, azaz naprakész állapotban kell lenniük. A nyilvántartást ott kell vezetni, ahol az érintett objektum él, dolgozik vagy van, ami elősegíti a pontosság és a valósághűség követelményének érvényesülését is. A rugalmasság követelményének megfelelően lehetőségnek kell lennie az adatok új szükségleteknek megfelelő kicserélésére, megváltoztatására. Az adatbázis csak akkor szolgálhat megalapozott döntések alapjául, ha kiterjed minden egyes érintett objektumra. Egy adatot egy szervezetnél csak egy alkalommal kell fölvenni, ami kizárja a párhuzamos adatkezelést, vagyis azt a helyzetet, hogy egy adott szerv különböző nyilvántartásaiban, ugyanazon objektumról más-más adatokat tartanak nyilván.
A közigazgatás által vezetett országos alapnyilvántartások társadalmi-gazdasági szempontból a legjelentősebbek, mivel az állami döntéshozatal információs bázisának gerincét képezik. E nyilvántartások az egész országra – illetve az ország minden adott objektumára – kiterjedően (teljes körűen) rögzítik a lakosságnak, a nemzeti vagyon egyes elemeinek vagy a szellemi javaknak ugyanazon legfontosabb adatait, függetlenül attól, hogy erre egy központi helyen vagy az országban széttagoltan kerül-e sor. Az országos alapnyilvántartásokat rendszerint, de nem kivétel nélkül államigazgatási szervek vezetik. Például: polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartása, a katonai nyilvántartás, bűnügyi nyilvántartás, az ingatlan-nyilvántartás. A központi államigazgatási szervek, illetve az önkormányzatok is vezetnek nyilvántartásokat ágazati és funkcionális, illetve helyi feladataik ellátása érdekében. A hatóság által vezetett nyilvántartások közül azok minősülnek hatósági nyilvántartásnak, amelyek létrehozását és vezetését jogszabály írja elő. 
A hatósági nyilvántartások lehetnek jogkeletkeztető (konstitutív), illetve deklaratív hatályúak. A konstitutív hatályú nyilvántartás esetén a jogok a nyilvántartásba vétellel jönnek létre, módosulnak vagy szűnnek meg, az ügyfél csak a nyilvántartásba vétellel válik jogosulttá mint pl. az ingatlan-nyilvántartás esetében. Ezzel szemben a deklaratív hatályú nyilvántartás nem keletkeztet jogot, illetve az ilyen nyilvántartásba történő felvétel közvetlenül nem eredményezi jog keletkezését, módosulását vagy megszűnését. Ez utóbbira példa az anyakönyvi nyilvántartás.

A lakcímnyilvántartásra épülő jogterületek
Elsőként azt tekintettem át, hogy mely jogterületeken kapcsolódhatnak a lakcímnyilvántartás szerinti adatokhoz jogkövetkezmények, mely területeken lehet jelentősége a nyilvántartásban foglalt adatok pontos, naprakész és valósághű voltának.
Jelenleg számtalan jogszabály (törvény, illetve rendelet) fűz valamilyen jogkövetkezményt a magyarországi, Nytv. szerinti lakóhely fennállásához, itt csak példálózó jelleggel szeretnék közülük néhány fontosabb törvényt kiemelni:
–	Az országgyűlési képviselők választásáról szóló 2011. évi CCIII. törvény 1. §-a szerint „lakóhely: a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló törvény szerinti lakóhely, lakóhellyel nem rendelkező állampolgár esetében a tartózkodási hely.” A törvény a magyarországi lakóhellyel rendelkező választópolgár számára biztosítja, hogy egyéni választókerületi jelöltre és pártlistára szavazhasson. Hasonlóan ehhez, csak a magyarországi lakóhellyel rendelkező, névjegyzékben nemzetiségi választópolgárként szereplő választópolgár számára biztosított az egyéni választókerületi jelöltre, illetve a nemzetiségi listára való szavazás. A magyarországi lakóhellyel nem rendelkező választópolgár pedig csak pártlistára adhatja le a szavazatát. Szavazni csak a lakóhely szerinti választókerületben lehet. A törvény hatálybalépését követő országgyűlési képviselők általános választásának kitűzéséig pedig csak annak van választójoga, aki magyarországi lakóhellyel rendelkezik.
–	A nemzetiségek jogairól szóló 2011. évi CLXXIX. törvény hatálya a Magyarországon lakóhellyel rendelkező, valamely nemzetiséghez tartozó magyar állampolgárságú személyekre és e személyek közösségeire terjed ki. A választópolgár a lakóhelye szerinti településen (vagy a választás kitűzését megelőző harmincadik napig bejelentett tartózkodási helye szerinti településen) szerepelhet a nemzetiségi névjegyzékben.
–	A központi hitelinformációs rendszerről szóló 2011. évi CXXII. törvény értelmében a központi hitelinformációs rendszer (ismertebb nevén BAR-lista) is tartalmazza a hatálya alá tartozó természetes személyek lakcímadatát.
–	Az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény a lakóhely, állandó lakóhely, illetve szokásos tartózkodási hely fogalmakat különbözteti meg. A törvény vonatkozásában szokásos tartózkodási hely: a magánszemélynek akkor van Magyarország területén szokásos tartózkodási helye, ha az adott naptári évben – a ki- és beutazás napját is egész napnak tekintve – legalább 183 napot belföldön tartózkodott; állandó lakóhely: az olyan lakóhely, ahol a magánszemély tartós ott-lakásra rendezkedett be és ténylegesen ott lakik. Nem változik az állandó lakóhely, ha a magánszemély ideiglenes jelleggel huzamosabb ideig külföldön tartózkodik, illetve ha előzetes letartóztatásban van vagy szabadságvesztés büntetését tölti; lakóhely: minden olyan helyiség, amelyet valaki lakásként használ, vagy a körülmények arra utalnak, hogy azt lakásának tekinti. Mindezeken túl utal az Nytv-re is, a gépjárműadó vonatkozásában, amikor meghatározza, hogy a nyilvántartásból meghatározott adatokat bizonyos időközönként (évente, havonta) a nyilvántartást kezelő központi szerv (KEKKH) köteles a gépjárműadó kivetésére jogosult önkormányzati hatósággal közölni.
–	A családok támogatásáról szóló 1998. évi LXXXIV. törvény alkalmazhatóságának is alapvető feltétele, hogy az érintett Magyarországon éljen, a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek esetén pedig magyarországi – az Nytv. szerinti – bejelentett lakóhellyel, EU Kék Kártyával rendelkezők esetén bejelentett lakóhellyel vagy tartózkodási hellyel rendelkezzenek.
–	A fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvény, hasonlóan az előzőhöz, a fogyatékossági támogatás feltételeként határozza meg, hogy az érintett Magyarország területén éljen, a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek esetén pedig magyarországi – az Nytv. szerinti – bejelentett lakóhellyel, EU Kék Kártyával rendelkezők esetén bejelentett lakóhellyel vagy tartózkodási hellyel rendelkezzenek.
–	Az ügyvédekről szóló 1998. évi XI. törvény biztosítja az ügyvéd számára többek között azt is, hogy ellenőrizze a fél lakcímadatait, amikor okiratot ellenjegyez, ennek keretében megkeresheti a nyilvántartás adatait feldolgozó hatóságot is.
–	Az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény a nyilvántartás tartalmazza az érintett magánszemély lakcímét, melynek megváltozását főszabály szerint az érdekeltnek kell bejelentenie, hivatalból a változást az ingatlanügyi hatóság akkor vezeti át, ha az adat változását eljárása során észleli. Az ingatlanügyi hatóság eljárásának megindításáról az ügyfelet az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett lakcímén értesíti.
–	A társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény a belföldi fogalmánál utal az Nytv. szerinti bejelentett lakóhelyre. A fogalomnak az egészségügyi szolgáltatatási járulék fizetésénél van jelentősége, a járulékfizetési kötelezettség megállapításánál az adóhatóság saját nyilvántartása szolgáltat adatot, ennek hiányában kerül sor a lakcímnyilvántartást kezelő központi szerv (KEKKH) megkeresésére, a lakcímre vonatkozó adatok közlése érdekében.
–	A gyermekek védelméről és a gyámügyi igazgatásról szóló 1997. évi XXXI. törvényben szabályozott pénzbeli és természetbeni ellátás iránti kérelmet elbíráló szerv illetékességét a kérelmező lakcíme határozza meg, mely során a személyiadat- és lakcímnyilvántartás adatai irányadóak.
–	A gépjárműadóról szóló 1991. évi LXXXII. törvény szerint az adóztatási feladatokat az érintett Nytv. szerinti, „bejegyzett lakóhelye, annak hiányában tartózkodási helye” szerinti önkormányzati adóhatóság látja el.
A jogszabályokat áttekintve megállapítható, hogy háromféle szabályozási metódus van: az első konkrétan utal a lakóhely vonatkozásában az Nytv-re, a második nem határozza meg, hogy mit kell lakóhely/tartózkodási hely fogalma alatt érteni, míg a harmadik – ez az egyes pénzügyi tárgyú jogszabályokban fordul leginkább elő – használja a szokásos tartózkodási hely fogalmát is.

A lakcímnyilvántartás hatálya
A fentieket követően áttekintettem az Nytv., illetve az Nytv. vhr. hatályát, vagyis azt, hogy milyen alanyi körre kell a rendelkezéseiket alkalmazni, illetve mely hatóságok és milyen jogkörrel járnak el a lakcímbejelentéssel kapcsolatos ügyekben.
A nyilvántartás a polgárok lakcímadatait, valamint az azokban bekövetkezett változásokat tartalmazza. Az a feladata, hogy ezen adatokat gyűjtse és kezelje, azokról okiratokat adjon ki és a törvényben meghatározott jogosultaknak adatokat szolgáltasson. 
A törvény személyi hatálya alá tartoznak:
–	a Magyarország területén élő magyar állampolgárok, a bevándorolt és a letelepedett jogállású, valamint a menekültként vagy oltalmazottként elismert személyek,
–	a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek, amennyiben a szabad mozgás és a három hónapot meghaladó tartózkodási jogukat Magyarország területén gyakorolják,
–	a magyar állampolgárságról szóló 1993. évi LV. törvény 4. § (3) bekezdése vagy 5. §-a alapján honosított vagy visszahonosított külföldön élő polgárok4 – honosított vagy visszahonosított külföldön élő polgár adatai az állampolgársági ügyekben eljáró szerv értesítése alapján hivatalból szerepelnek a nyilvántartásban,
–	az Nytv-ben meghatározott esetekben a külföldön élő magyar állampolgárok – adataik a nyilvántartásban akkor szerepelnek, ha az érintett személy kéri adatai nyilvántartásba való felvételét, illetve meglévő adatai további kezelését; adatait az érintett kérelmére – az archív adatok kivételével – a nyilvántartásból törölni kell.
Mindezek alapján tehát megállapítható, hogy a nyilvántartás a Magyarország területén élő személyeken kívül meghatározott eljárásban honosított, illetve visszahonosított személyek, illetve bizonyos esetekben a külföldön élő magyar állampolgárok adatait is tartalmazza.
A nyilvántartással kapcsolatos feladatokat a helyi önkormányzat jegyzője, a fővárosi és megyei kormányhivatal, illetve a KEKKH látja el. A nyilvántartás hatálya alá tartozó személyek adatainak, adatváltozásainak nyilvántartásba vételében közreműködik az állampolgársági ügyekben eljáró szerv, az anyakönyvvezető, illetve a konzuli tisztviselő.
A nyilvántartással kapcsolatos fő feladatok a jegyző hatáskörébe tartoznak, aki ennek keretében:
–	gondoskodik a település közigazgatási területén lakcímmel rendelkező polgárok adatainak, adatváltozásainak, illetve adatjavításainak, valamint a polgár adataiban a település közigazgatási területén bekövetkezett változásoknak a nyilvántartáson történő átvezetéséről,
–	ellátja a lakcímbejelentés tudomásulvételével kapcsolatos feladatokat,
–	adatszolgáltatást teljesít a nyilvántartásból,
–	közokiratokat ad ki a nyilvántartott adatokról,
–	gondoskodik a személyes adatok védelméről.
A kormányrendeletben kijelölt körzetközponti feladatokat ellátó települési önkormányzat jegyzője a polgármesteri hivatal részeként okmányirodát működtet. Ennek keretében a jegyző: 
–	végzi a lakcímről szóló hatósági igazolvány kitöltésével, nyilvántartásával és a polgár részére történő kézbesítésével kapcsolatos feladatokat;
–	ellátja a személyazonosítás céljára szolgáló, illetőleg jogosultságot igazoló okmányok kiadásával kapcsolatosan hatáskörébe utalt, törvényben meghatározott adatkezelési feladatokat.
A jegyző a nyilvántartás folyamatos és naprakész vezetése érdekében gondoskodik az illetékességi területén bekövetkezett adatváltozások, valamint az illetékességi területén lakcímmel rendelkező polgár adatváltozásának és adatjavításának nyilvántartáson történő átvezetéséről. Az adatváltozásokat, az adatjavításokat, ezek alapiratait, valamint a leadott személyi azonosítóról és a lakcímről szóló hatósági igazolványt haladéktalanul továbbítja a körzetközponti jegyzőnek, aki intézkedését követően gondoskodik az alapiratoknak a központi szervnek való továbbításáról. A körzetközponti jegyző átvezeti a nyilvántartáson a személyi és lakcímadatokat, adatváltozásokat és adatjavításokat
–	A fővárosi és megyei kormányhivatalok:
–	felügyeletet gyakorolnak a helyi nyilvántartási tevékenység felett, 
–	ellenőrzik a személyes adatok védelmének érvényesülését, szükség esetén helyreállítják a törvényes állapotot, 
–	a nyilvántartás működtetésével kapcsolatos technikai feltételek biztosítása során közreműködnek a nyilvántartás adatkezelésének és adatszolgáltatásának megszervezésében,
–	másodfokú hatósági jogkörrel rendelkeznek a jegyző által nyilvántartási ügyekben hozott elsőfokú döntésekkel szemben.
A személyiadat- és lakcímnyilvántartást a központi szerv, vagyis a KEKKH kezeli. E körben feladata többek között:
–	biztosítja a nyilvántartásban kezelt adatok helyességét,
–	működteti a nyilvántartás informatikai rendszerét,
–	kezeli a Központi Okmánytárat,
–	dönt a nála előterjesztett kérelmek ügyében a lakcímről szóló hatósági igazolvány kiadásáról vagy visszavonásáról, 
–	felügyeli a nyilvántartás helyi és területi szerveinek lakcímbejelentéssel összefüggő hatósági tevékenységét.
A KEKKH jogosult a nyilvántartás bármely szervénél, illetve üzemeltetőjénél keletkezett egyedi adathibák vizsgálatára, és utasítást adhat a hiba megszüntetésének módjára. Kizárólagos hatáskörrel rendelkezik a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személyek, az oltalmazottként elismert személyek, illetve a külföldön élő, honosított, illetve visszahonosított polgárok személyi és lakcímadatainak nyilvántartásba vételével kapcsolatos feladatok ellátását illetően. 
Az eljáró hatóság dönt a hatósági igazolvány kiadásáról, kiadásának megtagadásáról, valamint a hatósági igazolvány cseréjéről és visszavonásáról, illetve végzi – a hatósági igazolvánnyal összefüggő ügyintézés során tapasztalt, vagy a polgár által bejelentett, igazolt – adatváltozás, illetve a hibás adat kijavítás személyiadat- és lakcímnyilvántartáson történő átvezetésével kapcsolatos feladatokat. A hatósági igazolvány kiadása ügyében hivatalból jár el az illetékes hatóság, ha arra a lakcímbejelentéssel kapcsolatos eljárásban kerül sor, illetve ha a Magyarország területét külföldön történő letelepedés szándékával elhagyó magyar állampolgár kéri adatainak a nyilvántartásban való további kezelését. Az érintett polgár kérelmére akkor kell kiadni a hatósági igazolványt, ha a polgár lakcíme szerinti település neve, postai irányítószáma, a lakás címeként bejelentett közterület neve vagy jellege, illetőleg a ház száma megváltozott (címváltozás).
A nyilvántartás szervei az általuk kezelt adatokat:
–	a polgár lakcímbejelentéséből,
–	a polgár személyazonosító igazolvány kiadása iránti, valamint a polgár adatainak letiltásából vagy helyesbítésére vonatkozó kérelméből, továbbá a külföldön élő magyar állampolgárok kérelméből,
–	az anyakönyvből az anyakönyvvezető, a központi idegenrendészeti nyilvántartást kezelő szerv, a konzuli szolgálat konzuli tisztviselője, a helyi önkormányzat jegyzője által küldött, valamint az állampolgársági ügyekben eljáró szerv értesítéséből,
–	a területszervezési intézkedést kihirdető jogszabályból,
–	a jegyző, a Kormány általános hatáskörű területi államigazgatási szerve, a központi szerv, valamint a bíróságok nyilvántartási eljárás tárgyában hozott határozataiból gyűjtik.

A lakóhely, illetve a tartózkodási hely bejelentése
Attól függően, hogy a fent ismertetett személyi hatály mely kategóriájába tartoznak a jogalanyok, a bejelentési eljárás a következőképpen alakul.
A Magyarország területén élő, az Nytv. hatálya alá tartozó polgár köteles beköltözés vagy kiköltözés után három munkanapon belül lakóhelyének, illetve tartózkodási helyének címét a települési önkormányzat jegyzőjének nyilvántartásba vétel céljából bejelenteni (lakcímbejelentés). A lakcímbejelentéshez a lakás tulajdonosának vagy a lakás használatára egyéb jogcímen jogosultnak a hozzájárulása szükséges. Érvénytelen a bejelentett lakcímadat, ha a polgárnak a lakás használatára vonatkozó joga jogerős bírósági vagy hatósági határozat alapján megszűnt és a határozatot végrehajtották, továbbá, ha az illetékes települési önkormányzat jegyzője megállapította, hogy a polgár bejelentett lakcímadata (bejelentett lakóhelyének vagy tartózkodási helyének a címe) nem valós.
A kiskorú gyermek lakóhelyeként – ha a bíróság vagy a gyámhatóság a gyermek lakóhelyéről jogerősen másként nem határoz – a szülő (törvényes képviselő) lakóhelyét kell bejelenteni, újszülött esetében első lakóhelyként az anya lakóhelyét, ennek hiányában tartózkodási helyét – a születés tényével együtt – az anyakönyvvezető jelenti be.
A polgár lakcímbejelentési kötelezettségét személyesen, illetve törvényes képviselője vagy meghatalmazottja útján teljesítheti. Ez alól kivételt jelent, ha a bejelentési kötelezettség több együtt költöző hozzátartozót érint, ekkor a bejelentést valamennyiükre vonatkozóan az egyik bejelentésre kötelezett is teljesítheti, kiskorú gyermek, illetve a cselekvőképességet kizáró gondnokság alá helyezett személy esetében pedig a lakcímbejelentését a szülő, illetve a gondnok (törvényes képviselő) teljesíti. A 14. életévet betöltött kiskorú gyermek tartózkodási helyét maga is bejelentheti. A munkásszálláson, mozgószálláson vagy építkezés felvonulási lakóépületben lakó polgár bejelentését a lakóhely tekintetében szállásadónak minősülő személy (képviselője) is elvégezheti.
A lakcímbejelentést az Nytv. vhr. mellékeltében előírt adattartalmú5 bejelentőlapon kell teljesíteni. A bejelentőlapot a lakcímbejelentés teljesítésére kötelezettnek és – ha van – a szállásadónak is saját kezűleg alá kell írnia. 
Szállásadónak minősül többek között a lakás tulajdonosa, munkásszállás esetén a munkáltató, hajléktalanszállás esetében pedig a szálláshely fenntartója, illetve annak megbízottja. Ugyanígy szállásadó a kereskedelmi szálláshely (szálloda, fogadó, kemping, sátortábor, panzió stb.) vezetője a szálláshelyre befogadott polgár, valamint az irányítása alatt álló szálláshelyen lakó alkalmazott és hozzátartozói tekintetében, a csecsemőotthon, más egészségügyi intézmény, diákotthon, kollégium, bentlakásos szociális intézmény vezetője (gondnoka) az irányítása alá tartozó szálláshelyre vagy lakóhelyre befogadott polgár és az ott lakó alkalmazott vagy hozzátartozó esetében is.
A jegyzőnél benyújtott kérelem esetén a jegyző átvezeti a nyilvántartáson a lakcímbejelentés adatait, és megküldi a bejelentőlapot, valamint a személyi azonosítóról és a lakcímről szóló leadott hatósági igazolványt a lakóhely szerint illetékes körzetközponti jegyzőnek, aki a feldolgozott bejelentőlapot haladéktalanul megküldi a KEKKH-hoz.
A bejelentett lakcím valódiságát (vagyis azt, hogy a megjelölt cím létezik-e) az adatok alapján a jegyző ellenőrzi. Ha a bejelentett lakcím nem szerepel a helyi címnyilvántartásban, de a polgár lakcím valódiságát hitelt érdemlően igazolja, a bejelentést el kell fogadni és egyidejűleg a jegyző a nyilvántartást módosítja. Amennyiben a bejelentett lakcím nem valós (pl. fizikailag nem létezik a lakás) vagy a bejelentőlapot a szállásadó nem írta alá, vagy a bejelentés egyéb okból nem felel meg a lakcímbejelentésre vonatkozó jogszabályi rendelkezéseknek, a bejelentkezést el kell utasítani. Ha a jegyző a bejelentkezés elfogadása után állapítja meg, hogy a bejelentett lakcím nem valós, megállapítja a lakcím érvénytelenségét és a döntés jogerőre emelkedését követően az érvénytelen lakcímadatot a nyilvántartásban fiktív jelzéssel szerepelteti mindaddig, amíg a polgár a valós lakcímét be nem jelenti.
Ha a szállásadó igazolja, hogy a lakásába bejelentkezett személy ténylegesen nem lakik ott, a jegyző megállapítja a lakcím érvénytelenségét és a döntés jogerőre emelkedését követően az érvénytelen lakcímadatot a nyilvántartásban fiktív jelzéssel szerepelteti. Nem kerülhet erre sor, ha a jegyző eljárása során azt állapítja meg, hogy az érintett – a lakás végleges elhagyásának szándéka nélkül – pusztán átmenetileg nem tartózkodik a lakásban. A lakcím érvénytelenítése, illetőleg „fiktív” jelzéssel szerepeltetése esetén a jegyző gondoskodik arról is, hogy a lakcímkártya érvénytelenségének ténye a hatósági igazolvány nyilvántartásba bejegyzésre kerüljön.
Ha a Magyarországon élő polgárnak a nyilvántartásban sem lakó-, sem tartózkodási helye nincs, adatait „lakcím nélküli”-ként kezelik. A bíróság vagy más hatóság – amennyiben a lakás használatának megváltoztatására vonatkozó döntés végrehajtásának foganatosítására sor került – erről értesíti a jegyzőt, aki hivatalból intézkedik a lakcím érvénytelenítésére. Ha egyidejűleg a döntéssel érintett polgár új lakcímet nem jelent be, illetőleg a jegyző a bejelentett lakcímről nem szerez tudomást, a polgár adatait szintén „lakcím nélküli”-ként kezelik.
Érvénytelen tehát a hatósági igazolvány, ha az abba bejegyzett adatok megváltoztak, az megrongálódott, elveszett, eltulajdonították, hamis adatokat tartalmaz, az abba bejegyzett lakcím a nyilvántartásban érvénytelen vagy fiktív jelzéssel szerepel, illetőleg azt nem a kiállítására jogosult szerv állította ki, megszűnt a hatósági igazolványra való jogosultság, továbbá ha a polgár meghalt. Az érvénytelen hatósági igazolványt a polgár, illetve – elhalálozása esetén – hozzátartozója vagy a gyógyintézet köteles nyolc napon belül leadni.
Megszűnik a hatósági igazolványra való jogosultság, ha a magyar állampolgár Magyarország területét külföldön történő végleges letelepedés szándékával hagyja el, és nem kéri, hogy adatai a nyilvántartásban továbbra is szerepeljenek, a letelepedett jogállású polgár letelepedett jogállást igazoló okmányát az idegenrendészeti hatóság visszavonta, a szabad mozgás és tartózkodás jogával rendelkező személy tartózkodási joga megszűnt, vagy tartózkodási jogának gyakorlásával felhagyott, a menekültként elismert személy menekültkénti, az oltalmazottként elismert személy oltalmazottkénti elismerését visszavonták, ha a külföldön élő magyar állampolgár kéri adatainak a nyilvántartásból való törlését, továbbá ha a polgár magyar állampolgársága megszűnt. 
Az Nytv. vhr. azt is kimondja, hogy a mozgószálláson (mozgó lakókocsiban, hajón lévő szálláson, kihelyezett idényszálláson) történt elszállásolást, amennyiben a polgár más bejelentett lakcímmel nem rendelkezik, lakóhelyként, egyéb esetben tartózkodási helyként kell bejelenteni. Ekkor címként a munkáltató székhelyét, ennek hiányában telephelyét kell bejegyezni. E lakcímet a székhely (telephely) szerint illetékes jegyzőnél kell bejelenteni.
A hajléktalanszálláson tíz napot meghaladóan tartózkodó lakcím nélküli személyt a szállásadónak a befogadástól számított tízedik napot követő huszonnégy órán belül be kell jelentenie a szálláshely szerint illetékes települési önkormányzat jegyzőjénél. Az ideiglenes szálláshellyel sem rendelkező hajléktalan személynek lakóhelyeként azt a települést (fővárosi kerületet) kell bejelentenie, ahol szokásosan megtalálható. A nyilvántartásba ebben az esetben a bejelentett település neve mellett „lakcím nélküli” bejegyzést kell tenni.
A tartózkodási hely létesítését, illetve megszűnését a tartózkodási hely szerint illetékes jegyzőnél kell bejelenteni, megszűnését a lakóhely szerint illetékes jegyzőnél is be lehet jelenteni. A tartózkodási helyet – annak bejelentésétől számított öt éven belül – az illetékes jegyzőnél ismét be kell jelenteni, ennek hiányában az érintett tartózkodási helye az Nytv. erejénél fogva megszűnik. Nem kell ugyanakkor bejelenteni a tartózkodási helyét annak a polgárnak, aki gyógyintézeti kezelés miatt nem tartózkodik lakóhelyén, előzetes letartóztatásban van, vagy szabadságvesztés büntetését tölti. A tartózkodási hely megszüntetéséről vagy megújításáról a jegyző nyolc napon belül értesíti a központi szervet.
Lakóhely, illetve tartózkodási hely bejelentése során szükség van az érvényes személyi igazolványra, lakcímkártyára, személyi számot igazoló hatósági bizonyítványra és a kitöltendő lakcímjelentő lapra. A bemutatandó dokumentumok köre az okmányirodák gyakorlata szerint változik, gyakran előfordul, hogy bérleti szerződést, tulajdoni lapot kérnek a bejelentkezni szándékozótól, attól függően, hogy az érintett személy a saját, avagy más tulajdonában levő lakásba kíván bejelentkezni. Ennek megfelelően amennyiben a bejelentkezni kívánó személy tulajdonát képezi az ingatlan, úgy annak tényét hitelt érdemlően kell bizonyítani, vagyis szükséges a hiteles tulajdoni lap bemutatása is. Az okmányirodák tipikusan elfogadják még az ügyvéd által ellenjegyzett adásvételi szerződést is. Amennyiben az érintett nem a saját tulajdonát képező ingatlanba kíván bejelentkezni, úgy ebben az esetben a bejelentőlapot a szállásadónak is alá kell írnia, feltüntetve egyben a szállásadó lakáshasználatának jogcímét is. Ez történhet tulajdoni lap, vagy bérleti szerződés bemutatásával.6 Más okmányirodák gyakorlata kevésbé szigorú, nem követelik meg az Nytv-ben és az Nytv. vhr-ben nevesített okiratokon túl más iratok bemutatását.7
A polgárnak azt a tényt, hogy Magyarország területét a külföldi letelepedés szándékával elhagyja, illetve, hogy három hónapon túl külföldön tartózkodik, a lakóhelye szerint illetékes települési önkormányzat jegyzőjénél vagy a konzuli tisztviselőnél kell bejelentenie. A Magyarország területét a külföldi letelepedés szándékával elhagyó magyar vagy – a nyilvántartás hatálya alá tartozó – külföldi állampolgár, vagy hontalan személy lakcím ügyében a lakóhely szerint illetékes jegyző jár el és dönt a kérelemről. A magyar állampolgár – külföldi letelepedési szándékának bejelentésével egyidejűleg – a jegyzőnek nyilatkozik arról, kívánja-e, hogy a nyilvántartás továbbra is tartalmazza adatait.
Ha a külföldön élő magyar állampolgár a nyilvántartásba vételét kéri, akkor a külföldi lakóhelyét a nyilvántartásba vételt kérő nyilatkozatban be kell jelentenie. A magyarországi tartózkodási hellyel nem rendelkező külföldön élő magyar állampolgárnak a külföldi lakóhelye megváltozását a központi szervnél vagy a konzuli tisztviselőnél kell bejelentenie. Amennyiben magyarországi tartózkodási helyet kíván létesíteni, azt az illetékes jegyzőnél jelentheti be.

A lakóhely és a tartózkodási hely fogalma
A lakóhely, illetve a tartózkodási hely címe határozza meg a polgár lakcím adatát, vagyis a lakcímét. Az Nytv. a két fogalom között a tartózkodás célja szerint tesz különbséget: a polgár a lakóhelyén él, míg tartózkodási helyén a lakóhely végleges elhagyásának szándéka nélkül tartózkodik. 
A köznyelvben e két fogalom helyett inkább az állandó, illetve ideiglenes lakóhely fogalmak használata terjedt el, ami azzal a hátránnyal jár, hogy sokan e jelzők miatt úgy értelmezik, hogy lakóhelyet (állandó lakóhelyet) csak saját tulajdonú ingatlanba lehet bejelenteni, míg bérlemény esetén tartózkodási helyet (mint ideiglenes lakhelyet) kívánnak bejelenteni. Vélhetőleg erre vezethető vissza az a probléma is, hogy több mint 30.000 olyan polgár szerepelt 2009-ben az országos lakcímnyilvántartás rendszerében, akiknek lakóhelye nem, csak tartózkodási helye volt.
Az Nytv. értelmező rendelkezései szerint a polgár lakóhelye annak a lakásnak a címe, amelyben a polgár él. A polgár tartózkodási helye pedig annak a lakásnak a címe, ahol – lakóhelye végleges elhagyásának szándéka nélkül – három hónapnál hosszabb ideig tartózkodik. A tartózkodási hely tehát a lakóhelyhez képest kiegészítő jellegű, arról akkor beszélhetünk, ha a polgár lakóhelye (vagyis az életvitelszerűen otthonául szolgáló hely) mellett egy másik címen is, huzamosabb ideig (vagyis három hónapot meghaladóan) tartózkodik. Fontos kiemelni, hogy tartózkodási helyről csak akkor beszélhetünk, ha a polgárnak van egy lakóhelye, ahova vissza kíván térni, erre utal a „lakóhelye végleges elhagyásának szándéka nélkül” kitétel. Ebből fakad a tartózkodási hely kiegészítő jellege és egyben ideiglenessége is, hiszen megújítás hiányában öt év elteltével automatikusan megszűnik. Abban az esetben, ha a polgár végleges szándékkal hagyja el lakóhelyét, nem lehet tartózkodási helyet bejelenteni, hanem a régi lakcímadat törlése mellett új lakóhelyet kell létesíteni.
A lakcímbejelentés szempontjából lakásnak tekintendő az az egy vagy több lakóhelyiségből álló épület vagy épületrész, amelyet a polgár életvitelszerűen otthonául használ, továbbá – a külföldön élő magyar és nem magyar állampolgárok kivételével – az a helyiség, ahol valaki szükségből lakik, vagy – amennyiben más lakása nincs – megszáll. A lakóhely fogalmánál tehát vizsgálni kell, hogy lakásnak minősül-e az az épület, amelyben az érintett él, továbbá azt is, hogy valóban ott él-e, a lakást életvitelszerűen otthonául használja-e. Mindezeken túl az Nytv. vhr. rendelkezései alapján megállapítható az is, hogy – még ha lakásnak nem is minősül – lakóhelyként, illetve tartózkodási helyként kell bejelenteni a mozgószállást (mozgó lakókocsi, hajón lévő szállás, kihelyezett idényszállás), mely esetben címként a munkáltató székhelyét, ennek hiányában telephelyét kell bejegyezni.
Lakóhely (tartózkodási hely) lehet többek között a saját tulajdonú lakás, a bérelt lakás, a munkásszállás, a hajléktalanszállás, a kereskedelmi szálláshely, a csecsemőotthon, más egészségügyi intézmény, a diákotthon, a kollégium vagy éppen a bentlakásos szociális intézmény is.
Azt ugyanakkor nem határozza meg sem az Nytv., sem pedig az Nytv. vhr., hogy mely kritériumok mentén állapítható meg, hogy a polgár valóban az adott lakásban él-e, az valóban életvitelszerűen szolgál-e otthonául, illetve ha a polgárnak lakóhelye és tartózkodási helye is van, mikor fordul át a tartózkodási hely lakóhellyé, a lakóhely pedig tartózkodási hellyé (pl. szívességi lakáshasználóként a polgár lakóhelyet létesít, majd egy másik településen munkát vállalva lakást bérel, mely idő alatt a lakóhelyeként megjelölt címen csak nagyon ritkán tartózkodik, életvitelszerűen inkább a tartózkodási helyén tartózkodik). Kérdésként merül fel az is, hogy a jegyző a bejelentéskor mennyire tudja ellenőrizni e kritériumok fennállását.
Az életvitelszerű tartózkodás fogalmánál egyértelmű jogi definíció hiányában segítségül hívható a bírósági gyakorlat, amely szerint az életvitelszerű ottlakás azt jelenti, hogy az érintettnek az adott lakás az otthona, máshol nincs olyan lakása, amelyet ténylegesen, rendeltetésszerűen használ (BH2004. 65). Nem tekinthető viszont életvitelszerű ottlakásnak, ha az érintett ritkán, alkalomszerűen, az ottlakás látszatának keltése céljából használ egy ingatlant (BH1992. 101). A Legfelsőbb Bíróság (jelenleg Kúria) egy eseti döntésében kifejtette: annak megállapításakor, hogy valaki életvitelszerűen lakik-e egy lakásban, vizsgálni kell azt, hogy az adott lakást mennyiben használja, milyen személyes szükségleteit elégíti ki ott.
Segítségül hívható továbbá az APEH (jelenleg Nemzeti Adó- és Vámhivatal) gyakorlata is, amely pl. a (már az Alkotmánybíróság által megsemmisített) vagyonadó kapcsán adott tájékoztatást 2010-ben a 34. számú információs füzetben az életvitelszerű tartózkodás fogalmáról. Eszerint „egy magánszemély számára az a lakóingatlan szolgál ténylegesen, életvitelszerűen lakóhelyéül, ahonnan életét szervezi (pl. rendszeresen innen indul munkába vagy oktatási intézménybe, illetve ide tér haza), ahol a magánszemély az életviteléhez szükséges tevékenységeket – úgymint étkezés, főzés, mosás stb. – legjellemzőbben folytatja, amely családi élete helyszínéül szolgál, amely vonatkozásában közüzemi szolgáltatásokat vesz igénybe, illetve amely elsődleges elérhetőségi címeként (levelezési címeként) jelenik meg a hatóságoknál, közműszolgáltatóknál”.8

A lakcím és a birtokvédelem
Általános tapasztalatok szerint sok lakástulajdonos azért nem járul hozzá bérlőjének a lakásba való bejelentkezéséhez, mert attól tart, hogy emiatt a későbbiekben nem fogja tudni őt onnan eltávolítani. A kettő között azonban nincs összefüggés, ahogyan erre az Nytv. 26. § (4) bekezdésében külön rá is mutat, amikor kimondja, hogy a lakcímbejelentés ténye önmagában a lakás használatához fűződő, valamint egyéb vagyoni jogot nem keletkeztet, és nem szüntet meg. E jogokat ugyanis nem a lakcímbejelentés, hanem valamely más jogviszony pl. lakásbérlet keletkezteti. A polgári jog szabályai szerint birtokától önhatalommal a jogalap nélkül birtokló sem fosztható meg, a védelem megilleti őt függetlenül attól, hogy hogyan került a birtokba.9 A birtokvédelem megilleti a bérlőt még a bérbeadóval szemben is, ha a birtoklásra a közöttük fennálló jogviszony a bérlőt feljogosítja, vagyis addig, amíg fennáll a bérleti jogviszony. Tehát függetlenül attól, hogy a bérlő lakóhelyként vagy tartózkodási helyként bejelentette-e a bérlemény címét, őt a birtokától a bérbeadó sem foszthatja meg. Ha azonban a kötelmi jogviszony már nem áll fenn, a birtokost a birtokvédelem nem illeti meg azzal szemben, akitől a birtokát származtatta.
A birtokvédelem eszközeként a birtokos önhatalommal elháríthatja a birtoksértő magatartást, illetőleg azt, aki őt a birtokától tilos önhatalommal megfosztotta, a megfosztás után azonnal kivetheti a birtokból és visszafoglalhatja azt, a birtoksértés megszüntetéséhez szükséges mérték azonban nem léphető túl. Az önhatalom eszközén túl a birtokos élhet a jegyző nyújtotta birtokvédelemmel is, akitől a birtoksértéstől számított egy éven belül lehet kérni, hogy közigazgatási eljárás keretében állítsa vissza az eredeti birtokállapotot, illetve szüntesse meg a zavarást. Harmadik eszközként pedig bírósághoz is lehet fordulni, a hatósági eljárással szemben azonban itt már vizsgálni kell a birtoklás jogalapját is, nemcsak a tényét.

Büntetőjogi és szabálysértési jogi jogkövetkezmények
A Btk. 274. § (1) bekezdés c) pontja szerint, aki közreműködik abban, hogy jog vagy kötelezettség létezésére, megváltozására vagy megszűnésére vonatkozó valótlan adatot, tényt vagy nyilatkozatot foglaljanak közokiratba, bűntettet követ el, és három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő. Az irányadó bírósági gyakorlat szerint ún. intellektuális közokirat-hamisítás bűntettének elkövetési tárgya lehet minden olyan közokirat, amelynek rendeltetése, hogy a benne foglalt adatok valóságát teljes bizonyító erővel bizonyítsa.
A Pp. 195. §-ának (1) bekezdése értelmében a közokirat olyan okirat, amelyet a bíróság, a közjegyző vagy más hatóság, illetve közigazgatási szerv ügykörén belül a megszabott alakban állított ki, s – az ellenkező bizonyításig – teljesen (megítéléstől függetlenül) bizonyítja a benne foglalt intézkedést vagy határozatot, az okirattal tanúsított adatok és tények valóságát, az okiratban foglalt nyilatkozat megtételét, valamint annak idejét és módját.
A közkeletű jogirodalmi osztályozás szerint a közokiratok rendeltetésüket tekintve ún. bizonyító közokiratok és az ún. rendelkező közokiratok lehetnek. A bizonyító közokiratok azok, amelyek bizonyító ereje kiterjed a bennük foglalt tények, nyilatkozatok és adatok megtörténtének, és azok tartalmi valódiságának közhiteles igazolására is (anyagi bizonyító erő). A személyazonosító igazolvány pl. bizonyítja a személyazonosságot és az abban rögzített más adatok (születési hely, s időpont stb.) valóságát; a születési anyakönyv a meghatározott személyektől való leszármazást, a személy nevét és a születés időpontját (1/2004. Büntető jogegységi határozat). 
A lakcímkártya – a személyazonosító igazolványhoz hasonlóan – bizonyító közokirat, amely bizonyítja a benne rögzített adatok (pl. lakcím, személyi azonosító) valóságát. Ennek megfelelően az, aki olyan lakcímre jelentkezik be, amely ténylegesen nem szolgál életvitelszerűen otthonául megvalósítja a fent említett bűncselekményt azáltal, hogy a bejelentéssel mind a nyilvántartásba, mind pedig a kiállított közokiratba valótlan adat kerül.
Külön elbírálás alá esik a szállásadó aláírásának meghamisítása. A bírói gyakorlatban tetten érhető, hogy ezt az elkövetési magatartást nem büntetik, csak abban az estben, ha a közokirat-hamisítás valamilyen okból kifolyólag nem valósul meg (pl. BH 1999. 150).
A 2012. április 14-ig hatályos Szabs. rendelet 29. §-a a lakcímbejelentési kötelezettség elmulasztása cím alatt azt, aki a lakcímbejelentésre előírt rendelkezéseknek nem tesz eleget, 30 000 Ft-ig terjedő pénzbírsággal sújtja. Az új szabálysértési törvény hatálybalépésével ez a tényállás megszűnik, így 2012. április 15-től nem sújtható e cselekmény szabálysértési büntetéssel. A jelentés elkészültekor még nem tisztázott, hogy a jövőben fog-e ehhez a törvénysértéshez valamilyen (közigazgatási) szankció kapcsolódni.

A lakcímbejelentéssel kapcsolatos változások 2013. január 1-jétől
Az anyakönyvi eljárásról szóló 2010. évi I. törvény hatálybalépésével10 alapvetően módosulni fog az Nytv. Egyrészt figyelemmel lesz a korszerű elektronikus eszközök felhasználására, másrészt törekszik az eljárás biztonságosabbá tételére. A szállásadó védelme érdekében bevezetik, hogy a szállásadó külön nyilatkozata esetén a lakcímre csak úgy lehessen bejelentkezni, hogy a bejelentkezéskor a bejelentkezővel együtt a tulajdonos vagy a haszonélvező szállásadó is személyesen megjelenik, vagy az ügyfélkapun keresztül előzetesen adja meg a hozzájárulását a bejelentkezéshez. A szállásadó maga döntheti el, hogy igénybe veszi-e ezen lehetőségeket, ennek hiányában a bejelentést a jelenleg is hatályos szabályokkal azonos módon teszik meg. Ekkor is lehetőség lesz azonban arra, hogy a szállásadó előzetes kérelme esetén értesítést kapjon a bejelentkezésről. Bejelentkezést bármely településen lehet majd kezdeményezni, azzal a megkötéssel, hogy ha az adott cím nem szerepel a címnyilvántartásban, akkor továbbra is a lakóhely vagy a tartózkodási hely szerinti jegyző rendelkezik illetékességgel.

Következtetések
A KEKKH elnökhelyettese által kiadott Szakmai tájékoztató, illetve az annak alapjául szolgáló IRM/AJFO állásfoglalás kötelező jellegével kapcsolatban az alábbiakat szeretném kiemelni. Az Alkotmánybíróság számtalan esetben foglalkozott már azzal a kérdéssel, hogy kötelezőek-e és ha igen, milyen mértékben az ún. informális jogértelmezések. Az állam szerveinek jogalkotó hatáskörét a Szakmai tájékoztató kiadásának időpontjában az Alkotmány és a Jat. szabályozta. A Jat. határozta meg, hogy a kiadott aktusok közül melyek minősülnek jogszabálynak és melyek állami irányítás egyéb jogi eszközének11, rendelkezései garanciális jelentőséggel bírnak a jogalkotásra való felhatalmazottság, a norma címzettjeinek meghatározása, illetve a jogalkotási eljárás terén is. Az irányadó 60/1992. (XI. 17.) AB határozatában az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Jat. „garanciális szabályainak mellőzésével hozott minisztériumi és egyéb központi állami szervektől származó, jogi iránymutatást tartalmazó leiratok, körlevelek, útmutatók, iránymutatások, állásfoglalások és egyéb informális jogértelmezések kiadása és az ezekkel való irányítás gyakorlata alkotmányellenes. […] az irányítás informális eszközei ugyan kötelező erővel nem rendelkeztek, de a gyakorlatban úgy viselkedtek, mintha jogi aktusok lennének. Gyakran túllépték az iránymutatás határait és tényleges jogszabályi tartalmuk volt. Kialakult egy olyan ’formátlan jog’, amely […] a jogszabályok elé helyezkedve gyakran lerontotta azok érvényesülését. […] Bár a bennük foglalt jogértelmezésnek, jogalkalmazási szempontnak semmiféle jogi ereje, kötelező tartalma nincs, miután az államigazgatás központi szervei bocsátják ki, alkalmasak arra, hogy a címzetteket megtévesszék, s a címzettek kötelező előírásként alkalmazzák azt. […] A törvényben foglalt garanciáls szabályok be nem tartásával alkotott, ilyen iránymutatások könnyen válhatnak a jogi szabályozást pótló, a jogszabályok érvényesülését lerontó irányítási eszközökké, s ez a jogállamiság követelményével összeegyeztethetetlen.” [60/1992. (XI. 17.) AB határozat, ABH 1992. 275.] Tekintettel arra, hogy ilyen esetekben az aktus kibocsátója hatáskörét túllépve alkot – normatív tartalommal bíró – aktust, az Alkotmánybíróság azt nem létezőnek tekinti, és következetes gyakorlata szerint kimondja, hogy ahhoz jogi hatás nem fűződik. 
Mindezek alapján egyértelműen megállapítható, hogy a kiadott állásfoglalás, illetve Szakmai tájékoztató normatív tartalommal bír, ugyanis jogértelmezési kérdésben utasítást tartalmaz a gyakorlat egységesítésére, ezért annak kiadásával a KEKKH elnökhelyettese a jogállamisággal összefüggő visszásságot okozott. 
Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlatára hivatkozással megállapítható egyszersmind az is, hogy sem az IRM/AJFO által kiadott állásfoglalás, sem pedig a Szakmai tájékoztató nem tekinthető létező és a címzettek számára kötelező tartalommal bíró jogi aktusnak, így a jegyzők számára a jövőben is biztosított a szabad jogértelmezés. Ki kell azonban emelni mindezek mellett azt is, hogy egyik dokumentum sem tartalmaz olyan jogértelmezést, ami ellentétes lenne az Nytv., illetve az Nytv. vhr. rendelkezéseivel, sőt, gyakorlatilag azokkal összhangban hívta fel a jegyzők figyelmét a tartózkodási hely fogalmának jelentésére.
A tartózkodási hely kiegészítő jellegéből fakadóan ugyanis valóban nem kerülhetett volna sor arra, hogy a települési önkormányzatok jegyzői úgy jegyezzenek be tartózkodási helyet a nyilvántartásba, illetve a lakcímkártyára, hogy azzal párhuzamosan törlik a lakóhelyet és annak helyére semmit sem jegyeznek be. A tartózkodási hely ugyanis jellegéből fakadóan alkalmatlan a lakóhely kiváltására. Ez a gyakorlat egyrészt ellentétes az Nytv. rendelkezéseivel, másrészt alkalmas volt arra, hogy általa a jogalanyok különböző jogosultságoktól essenek el, vagy legalábbis megnehezítsék az érintett jogosultságokhoz való hozzáférést pl. egészségügyi ellátás, általános iskolai oktatás.
Megállapítható továbbá az is, hogy sem az Nytv., sem pedig az Nytv. vhr. nem határoz meg részletes rendelkezéseket azzal kapcsolatban, hogy bejelentkezés során az okmányirodáknak, illetve a jegyzőnek milyen kötelességei vannak, hogyan és mennyiben kell ellenőrizni a bejelentés valóságtartalmát, azt, hogy az érintett valóban a megjelölt ingatlanban kíván-e élni, megtörtént-e a beköltözés, a szállásadó aláírása valódi-e stb. Kiemelendő, hogy a közhitelesség követelményéből adódóan a jogszabály a lakcím valódiságának a hitelt érdemlő igazolását kívánja meg a polgártól, az eljáró hatóságtól pedig a bejelentett lakcím valódiságának az ellenőrzését. Tekintettel arra, hogy a lakcímkártya kiadása általában a bejelentkezéskor megtörténik, az ellenőrzés lehetőségei korlátozottak – amennyiben ezt a gyakorlatot fenn kívánják tartani.
Ugyanakkor igaz az is, hogy a Ket. rendelkezéseit a hatósági igazolvánnyal kapcsolatos eljárásokban is alkalmazni kell (Ket. 82. §), ezért legalább annak a – körültekintő – mérlegelése elvárható, hogy a benyújtott iratok alapján szükség van-e a döntéshozatal előtt bizonyítási eljárás lefolytatására, különösen igaz ez arra az esetre, amikor nem saját tulajdonú lakásba történik a bejelentkezés. Ez esetről esetre dől el, de az kiemelhető, hogy a hatóságnak mérlegelnie kell, a benyújtott iratok valóságtartalmának automatikus elfogadása nem megfelelő gyakorlat.
A hatóságnak a bejelentkezés tudomásulvételekor leginkább azt kell tisztáznia, hogy megtörtént-e a beköltözés, az az ottélés szándékával történt-e, vagyis a bejelentkező akaratát kell vizsgálnia, illetve azt, hogy megvan-e a szükséges beleegyezés. A beköltözés megtörténte különösen jelentős abból a szempontból, hogy közismert tény, vannak, akik a választások eredményének befolyásolása, vagy éppen annak érdekében létesítenek – látszólag – lakóhelyet, hogy gyermeküket jobb iskolába járathassák. 
A Ket. szerint a hatóság hivatalból állapítja meg a tényállást, határozza meg a bizonyítás módját és terjedelmét [3. § (2) bekezdés c) pont], a hatóság az eljárás során az érintett ügyre vonatkozó tényeket veszi figyelembe, minden bizonyítékot súlyának megfelelően értékel, döntését valósághű tényállásra alapozza [3. § (3) bekezdés]. Az 50. § mindezt azzal egészíti ki, hogy a hatóság köteles a döntéshozatalhoz szükséges tényállást tisztázni, ha pedig ehhez nem elegendőek a rendelkezésre álló adatok, bizonyítási eljárást folytat le. Szabadon választja meg az alkalmazandó bizonyítási eszközt. Törvény előírhatja, hogy a hatóság a határozatát kizárólag valamely bizonyítási eszközre alapozza, továbbá törvény vagy kormányrendelet meghatározott ügyekben kötelezővé teheti valamely bizonyítási eszköz alkalmazását, illetve előírhatja valamely szerv véleményének a kikérését.
Az eljáró hatóságnak valósághű tényállásra kell alapoznia a döntését, amelyhez szükség esetén tisztáznia kell a tényállást. A Ket. a szabad bizonyítás elvét követi, vagyis a hatóság bármely, a rendelkezésére álló bizonyítékot figyelembe vehet, illetve igénybe vehet bármely bizonyítási módot, ettől csak törvény, illetve kormányrendelet térhet el. Ebből egyrészt az következik, hogy nem lehet a gyakorlatban kizárólagos bizonyítékká tenni pl. a hat hónapnál nem régebbi hiteles tulajdoni lapot, ugyanis nincs olyan jogszabályi előírás, amely ezt tartalmazná. Hozzá kell tenni ehhez azt is, hogy a hatóság egyébként sem kötelezhet senkit olyan adat igazolására (jelen esetben arra, hogy a bejelentkezni kívánó személy, illetve a szállásadója valóban tulajdonos-e), amelyet valamely hatóság, bíróság, vagy a Magyar Országos Közjegyzői Kamara jogszabállyal rendszeresített nyilvántartásának tartalmaznia kell [Ket. 36. § (2) bek.].
A hatóságoknak ezek alapján mindenképpen mérlegelniük kellene – a bejelentkezni kívánó személy indítványát is figyelembe véve – más bizonyítási eszközök figyelembe vételét is. Ha ugyanis főszabály szerint a hiteles tulajdoni lap csatolását kérik az ügyféltől, a bejelentkezési eljárás ugyan rövid és ingyenes lesz, de az ügyfélnek attól még előtte meg kell szereznie a földhivataltól a szükséges iratot, ahol illetéket kell fizetnie, ha pedig az okmányiroda él megkereséssel a földhivatal felé, vagy kéri le a szükséges adatokat a TAKARNET rendszerről, azt az ügyfélnek ugyanúgy meg kell fizetnie, továbbá lassítja is a bejelentkezési eljárást. Megoldásként tehát mérlegelni kellene más bizonyítékok figyelembe vételének lehetőségét, vagy pedig az okmányirodán belül a lakcímbejelentéseknél eljáró minden ügyintéző TAKARNET-hez való hozzáférésének biztosítását. Álláspontom szerint ez utóbbi esetben az is elegendő lenne, ha az ügyintéző csak betekintene az adatbázisba és így ellenőrizné az adatok helyességét.
A kérdéshez tartozik még az is, hogy hasonlóképpen nem tisztázza jogszabály az életvitelszerű tartózkodás fogalmát sem. Az, hogy az érintett személy a lakásban él-e, értelemszerűen más tartalommal bír akkor, amikor a beköltözést követő három napon belüli bejelentkezési kötelezettségét teljesíti és akkor, amikor fiktiválja a jegyző a lakcímét. Ez utóbbi esetben ugyanis könnyebb annak a megállapítása, hogy az érintett az adott lakásban lakik-e, ahogyan azt az egyik panaszos esete is bizonyítja, akinél vizsgálta a hatóság, hogy részt vesz-e a költségviselésben, illetve megfelelő tudomással bír-e a lakásról és az ott lakókról.
Az Alkotmánybíróság 9/1992. (I. 30.) AB határozatában kiemelte, hogy „a jogállamiság fontos eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára.” [9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992. 59., 65.] A jogbiztonság megköveteli, hogy a jogszabály szövege értelmes és világos, a jogalkalmazás során felismerhető normatartalmat hordozzon [26/1992. (IV. 30.) AB határozat, ABH 1992, 135, 142.]. Nem állapítható meg ugyanakkor a jogállamiság és annak részét képező jogbiztonság sérelme pusztán amiatt, hogy az adott normaszöveg a jogalkalmazás során értelmezésre szorul: a jogbiztonság elvéből nem következik a jogalkotónak olyan kötelezettsége, hogy minden fogalmat minden jogszabályban külön meghatározzon [71/2002. (XII. 27.) AB határozat, ABH 2002, 417.]. A normavilágosság sérelme miatt az alkotmányellenesség akkor állapítható meg az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint, ha a szabályozás a jogalkalmazó számára értelmezhetetlen, vagy eltérő értelmezésre ad módot, és ennek következtében a norma hatását tekintve kiszámíthatatlan, előre nem látható helyzetet teremt a címzettek számára, illetőleg a normaszöveg túl általános megfogalmazása miatt teret enged a szubjektív, önkényes jogalkalmazásnak. Ha „egy jogszabály törvényi tényállása túl elvont, túl általános, akkor a jogszabály rendelkezése a jogalkalmazó belátása szerint kiterjeszthető vagy leszűkíthető. Az ilyen jogszabály lehetőséget ad a szubjektív jogalkalmazói döntésre, a különböző jogalkalmazók eltérő gyakorlatára, a jogegység hiányára. Ez csorbítja a jogbiztonságot.” [1160/B/1992. AB határozat, ABH 1993. 607., 608.] Mindezeken túl, a 29/2002. (VII. 2.) AB határozatában egy települési önkormányzat rendeletét megsemmisítése esetében azt is kiemelte, hogy a „tartós, életvitelszerű” jelenlét előírása – a kapcsolódó értelmezési rendelkezések hiányában – jogbizonytalanságot okoz, mivel nem zárja ki az önkényes jogalkalmazás lehetőségét, ami sérti a jogbiztonság alkotmányos elvét. [29/2002. (VII. 2.) AB határozat, ABH 2002, 543, 547.]
Mindezek alapján megállapítottam, hogy az Nytv. és az Nytv. vhr. bizonytalan fogalomhasználata a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz.
Az Alkotmánybíróság a jogbiztonság fogalmával összefüggésben a fentieken túl azt is kiemelte, hogy a jogbiztonságnak „elengedhetetlen követelménye, hogy a jogalkalmazói magtartás […] előre kiszámítható legyen.” [72/1995. (XII. 15.) AB határozat, ABH 1995. 351., 357.] 
A bizonytalan, önkényes jogalkalmazói gyakorlat, a helytelen jogértelmezések, együttesen és külön-külön is ellentétesek ezzel a követelménnyel, és azok jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoznak.
A panaszok tükrében külön problémát jelent ugyanakkor a szállásadó aláírása, mint feltétel, amely nélkül ugyanis nem kerülhet sor bejelentkezésre. Abban az esetben, ha a szállásadó nem hajlandó a lakcímbejelentő lapot beleegyező aláírásával ellátni, jelenleg négy út áll a bejelentkezni szándékozó személy előtt. Az egyik az, ha aláhamisítja a hiányzó aláírást, amivel magánokirat-hamisítást követ el, de így bejelentkezik, a másik, hogy nem jelentkezik be, fenntartva korábbi lakcímét, ahol ténylegesen nem él, ezzel (jelenleg még) szabálysértést követ el, a harmadik, ha máshová jelentkezik be, ahol ezt megengedik, ami viszont közokirat-hamisítást, ugyanis azzal, hogy nem ott él ténylegesen, valótlan adat kerül a lakcímnyilvántartásba, illetve a lakcímkártyájára, ami közokirat, a negyedik út pedig, ha települési szintű lakcímre jelentkezik be, ekkor viszont hajléktalannak fogják tekinteni. 
Annak, hogy a szállásadó miért nem adja beleegyezését a bejelentkezéshez, több oka lehet, egyik a már fent kifejtett téves jogértelmezés, amikor a saját tulajdonú ingatlan esetében beszélnek „állandó”, míg bérlemény esetén „ideiglenes” lakóhelyről, de sok bérbeadó hiszi azt is, hogy a bejelentkezett bérlőt nehezebb lesz kilakoltatni pusztán a bejelentkezés miatt (holott a kettő között nincs összefüggés, a bérlő birtokvédelmét nem a bejelentkezés hozza létre), továbbá oka lehet az adóelkerülés is. Ebben sem az okmányirodák, sem pedig az ombudsman nem tud a bérlőknek segíteni, megoldás lehet, ha a lakásbérleti szerződés megkötésekor megállapodnak a felek a bejelentkezésről is (ez azonban valószínűsíthetően együtt jár a bérleti díj emelkedésével), illetve a jogalkotó feladata lehet, hogy a bérbeadókat ösztönözze a hozzájárulás megadásához, akár megfelelő tájékoztatással a fenti téves jogértelmezések feloldása érdekében, akár az adózási hajlandóság különböző eszközökkel való növelésével.
Tekintettel az eddig ismertetett akadályokra, a lakcímnyilvántartás gyakorlatilag alkalmatlan arra, hogy valósághű módon tájékoztatást adjon a polgárok lakó-, illetve tartózkodási helyéről. Az Nytv. indokolása maga is kiemeli, hogy a lakcím-bejelentés során az állampolgár – a lakónyilvántartó könyvek megszüntetése óta – szinte ellenőrizhetetlenül jelenti be lakcímét, illetve annak változását. Ugyanakkor a lakcím-bejelentéshez egyes jogszabályok, – esetenként a joggyakorlat – olyan következményeket fűznek (pl. lakásbérleti jogviszony), amely ellentétes annak deklaratív jellegével. Ezért a törvény erősíteni kívánja azt, hogy a bejelentkezés csupán nyilvántartási célt szolgáljon és egyéb jogkövetkezmény minél kevésbé fűződjék hozzá.
Az Nytv., illetve az Nytv. vhr. rendelkezései sok esetben nem érvényesülnek a gyakorlatban, egyrészt a hatóságok oldaláról, amelyek a fenti példák alapján helytelenül értelmezik, továbbá érdemben nem is tudják betartatni azokat, másrészt a polgárok részéről, akik nem tesznek eleget lakcímbejelentési kötelezettségüknek, akár önhibájukból, akár önhibájukon kívül álló okokból. Ennek az ad különös jelentőséget, hogy számos jogviszony erre épül, ettől függ, hogy kell-e helyi adókat fizetni, hova jár iskolába a gyermek, kap-e utazási támogatást az alkalmazott, ha beteg, melyik kórházhoz tartozik, milyen címen tart vele kapcsolatot a hatóság stb., vagyis alkalmatlan arra, hogy szolgálja azt az össztársadalmi célt, amire létrehozták. 
Mindezek miatt a jogalkotó számára két út lehetséges a lakcímnyilvántartással összefüggésben: amennyiben nem tudja biztosítani annak megfelelő működését, szükségszerűen csökkentenie kell az ebből származó adatok felhasználását jogviszonyok létrehozására, vagy pedig a jogi környezet rendezésével meg kell teremtenie a nyilvántartás hatékony működését. Ez utóbbi esetben megfontolandó annak biztosítása, hogy megteremtődjön a folyamatos kapcsolat a lakcímnyilvántartás és más hatósági nyilvántartások között, annak érdekében, hogy a többi hatósági nyilvántartás is naprakész adatokat használhasson fel – a polgárok információs önrendelkezési jogának keretein belül pl. a polgár nyilatkozata, egyértelmű hozzájárulása (kérelme) alapján, lakcímváltozáskor a KEKKH-n keresztül a többi hatósági nyilvántartásban rögzített lakcímadatok frissítése révén. 
Az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról szóló 2011. évi CXII. törvény (a továbbiakban: Infotv.) 4. § (4) bekezdése tartalmazza az adatminőség elvét, amely szerint az adatkezelés során biztosítani kell az adatok pontosságát, teljességét és – ha az adatkezelés céljára tekintettel szükséges – naprakészségét. A 38. § (2) bekezdése szerint a Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság feladata a személyes adatok védelméhez, valamint a közérdekű és a közérdekből nyilvános adatok megismeréséhez való jog érvényesülésének ellenőrzése és elősegítése. Tekintettel arra, hogy a vizsgálat alapján felmerült az adatminőség követelményével és ezen keresztül a személyes adatok védelméhez fűződő alapjoggal összefüggő visszásság, a Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatósághoz fordulok, hogy fenti jogkörében eljárva folytasson le vizsgálatot a személyiadat- és lakcímnyilvántartással összefüggésben.
Megvizsgáltam végezetül a szabad mozgás és a tartózkodási hely szabad megválasztásának jogával való összefüggést, több panaszos ugyanis e jogra hivatkozással kezdeményezte vizsgálatomat.
Az Alaptörvényhez fűzött indokolás szerint mindenkinek, aki törvényesen tartózkodik Magyarország területén, joga van a szabad mozgáshoz és a tartózkodási hely szabad megválasztásához, amelynek értelmében alapjogi védelem alá esik például a költözés, a lakóhely szabad megválasztásának és az ország elhagyásának joga. E tekintetben ki kell azonban emelni, hogy e jog lényegében az országon belüli szabad mozgást, az egyik lakóhelyről a másikra költözés biztosítását, illetve az ország területének szabadon történő elhagyását jelenti, nem vonható le belőle olyan következtetés, amely alanyi jogosultságot hozna létre egy konkrét lakóhely vonatkozásában. A panaszosok és mindenki más előtt is nyitva áll a lehetőség, hogy a rendelkezésre álló lakóhelyek (eladásra, bérletre kínált lakások köre) közül szabadon válasszanak, ebben a lakóhely kötelező regisztrációja önmagában nem képez akadályt. Ahogyan pedig azt fentebb kiemeltem, a nyilvántartásra alapvető szükség van meghatározott társadalmi célok elérése, joggyakorlás, illetve a kötelezettségek teljesítése érdekében, így önmagában a regisztráció ténye nem jogsértő. 
A vizsgálat megállapításai szerint leginkább a szállásadók magatartása jelenti annak az akadályát, hogy az érintett polgárok eleget tudjanak tenni bejelentkezési kötelezettségüknek. Tekintettel arra, hogy az Ajbt. 18. §-a alapján vizsgálatom csak a hatóságok által okozott visszásságokra terjedhet ki, e körben megállapításokat nem teszek.

A vizsgálat megállapításai az egészségügyi szolgáltatásra jogosultság vonatkozásában
A Tbj. 16. § (1) bekezdése alapján egészségügyi szolgáltatásra jogosult személyeknek – ugyanezen bekezdés a)-k), továbbá o)-s) pontja esetében, az (1) bekezdés i) pontjában meghatározott ösztöndíjas kivételével – a jogosultság további feltétele, hogy belföldinek minősüljenek.
A beérkezett panaszok alapján megállapítható, hogy az érintett személyek az egészségügyi szolgáltatásra való jogosultságára megállapított konjunktív feltételek között csupán az egyiknek tesznek eleget – például, mint ahogy a konkrét panaszokból látható volt, aktív korúak ellátására való jogosultság keretében megállapított pénzbeli ellátásban részesülnek, vagy a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény 54. §-a alapján szociálisan rászorultak –, azonban a belföldiség fogalmának nem felelnek meg, mivel nem rendelkeznek az Nytv. szerinti bejelentett lakóhellyel. 
A panaszok többségében megállapítható, hogy az érintett személyek bejelentett lakóhelyet azért nem tudnak maguknak biztosítani, mert ehhez nem járul hozzá a szállásadójuk. Az egészségügyi szolgáltatók kötelesek jogviszony-ellenőrzést végezni. Ez on-line módon történik, a szolgáltató – az orvos – a beteg TAJ-számának megadásával az OEP nyilvántartási rendszerén keresztül végzi el az ellenőrzést, a rendszer pedig egy igen vagy nem választ ad, arra kérdésre, hogy az ellátottnak van-e érvényes jogviszonya.
A jogviszony-ellenőrző informatikai rendszer az alábbi jelzéseket adhatja a szolgáltatónak a jogviszony függvényében:
a) Magyarországon rendezett jogviszonnyal rendelkező személyek esetében:
„Zöld – TAJ érvényes, jogviszonya rendezett;
b) Magyarországon rendezetlen jogviszonnyal rendelkezők esetében:
„Piros – TAJ érvényes, jogviszonya rendezetlen”;
c) TAJ-számmal rendelkező, külföldön biztosítottak esetében:
„Kék – Külföldön biztosított, a TAJ átmenetileg érvénytelen”;
d) egyéb esetekben:
„Barna– TAJ egyéb okból érvénytelen”12
A panaszosok a jogviszony ellenőrzés eredményeként „Piros lámpát kaptak”, azaz jogviszonyuk rendezetlen volt. Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár jogviszony-ellenőrzéséről szóló tájékoztatója szerint a jogviszony-ellenőrzés eredményétől függetlenül mindenki megkapja a szükséges egészségügyi ellátást. Azaz amennyiben az ellenőrzés eredményeként kiderül, hogy a beteg jogviszonya rendezetlen vagy „Piros lámpát kapott” az OEP-finanszírozott ellátás nyújtását akkor sem tagadhatja meg az egészségügyi szolgáltató és nem téríttetheti meg a beteggel az ellátás költségét. A beteget ellátják, ugyanakkor figyelmeztetik arra, hogy a nyilvántartás szerint rendezetlen a jogviszonyuk. 
Ha valakinek rendezetlen a jogviszonya, a szolgáltató erről és csak erről adhat tájékoztatást a betegnek. A betegnek ezen információ birtokában több lehetősége van arra, hogy ellenőrizze jogviszonyára vonatkozó adatát. Megteheti személyesen az egészségbiztosítási szakigazgatási szerv ügyfélszolgálatán, írásban, postai úton kérhet tájékoztatást az egészségbiztosítási szakigazgatási szervtől, illetve interneten, a kormányzati portál ügyfélkapuján át, a regisztrációt követően az OEP jogviszony szolgáltatásából.
Abban az esetben, ha eltérés van az érintett személy saját élethelyzete és a rá vonatkozó adat között, többféle módon kezdeményezheti a jogviszony rendezését:
a) interneten az ügyfélkapun át, regisztrációt követően az OEP jogviszony szolgáltatásához kapcsolt email segítségével,
b) okirati bizonyítással, amennyiben rendelkezik olyan okirattal, mely valószínűsíti biztosítási jogviszonyának fennállását, akkor az egészségbiztosítási szakigazgatási szerv „zöldre állítja a lámpát”. Ez praktikusan azt jelenti, hogy bár még a bejelentésre kötelezett szervezettel, hivatallal folyik az adategyeztetés, az egészségügyi szolgáltató rendezett jogviszony visszajelzést kap. A jogviszonyhiány esetén az OEP köteles átadni a jogviszonnyal nem rendelkező személy adatit a NAV-nak, amely a bejelentési és járulékfizetési kötelezettség teljesítését megvizsgálja, mulasztás esetén az elmaradt járulékot behajtja. A NAV nem az ellátás költségét, hanem az elmaradt járulékot hajtja be.13
Mindez – a lakcímnyilvántartással összefüggésben levezetett indokok alapján – a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonsággal összefüggő visszásságot okoz, ugyanis a Tbj. 4. § u) pontjában meghatározott belföldiség fogalma a lakcímnyilvántartás bizonytalansága miatt a jogosultság ellenőrzése során jogbizonytalan helyzetet eredményez.

Intézkedéseim
A feltárt alapvető jogokat érintő visszásság orvoslása érdekében az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem
–	a közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy – a jelentésemben tett megállapításaimra figyelemmel – vizsgálja felül a lakcímnyilvántartás szabályozási rendszerét és intézkedjen annak átfogó módosítása érdekében;
–	a nemzetgazdasági minisztert, hogy intézkedjen a Tbj. 4. u) pontjában meghatározott belföldiség fogalmának módosítása érdekében úgy, hogy azon személyeket, akik az egészségügyi szolgáltatásra jogosultság meghatározott konjunktív feltételek egyikének egyébként eleget tesznek, a belföldi jogállás hiánya miatt a jogviszonyuk ellenőrzése során ne érje hátrány („piros” helyett kapjanak „zöld” jelzést).
Az Ajbt. 36. §-a alapján bejelentéssel fordulok a Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság elnökéhez, annak vizsgálatát kezdeményezve, hogy a lakcímnyilvántartás rendszere eleget tesz-e az Infotv. 4. § (4) bekezdésében megállapított követelménynek (adatminőség elvének).

Budapest, 2012. május 2.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 A társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXXII. törvény 16.§ h) pontja alapján egészségügyi szolgáltatásra jogosult az, aki aktív korúak ellátásra való jogosultság keretében megállapított pénzbeli ellátásban, időskorúak járadékában, gyermeknevelési támogatásban részesül. A Tbj. 16. § (3) bekezdés szerint az egészségügyi szolgáltatásra jogosultság további feltétele az is, hogy az érintett belföldinek minősüljön.
2 A szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény 54.§-a szerint: A jegyző az egészségügyi szolgáltatás igénybevétele céljából annak a személynek állapítja meg a szociális rászorultságát, a) akinek a családjában az egy főre jutó havi jövedelem az öregségi nyugdíj mindenkori legkisebb összegének 120%-át, b) aki egyedülálló és jövedelme az öregségi nyugdíj mindenkori legkisebb összegének 150%-át nem haladja meg. A szociális rászorultság igazolásáról a jegyző hatósági bizonyítványt állít ki. A bizonyítvány hatályossága 1 év. A bizonyítvány tartalmazza: a rászoruló személy nevét, lakcímét, Társadalombiztosítási Azonosító Jelét, a rászorultság tényét, az igazolás hatályosságát. A bizonyítvány a feltételek fennállása esetén ismételten kiállítható. A szociálisan rászorult személyekről a jegyző nyilvántartást vezet és a teljesíti bejelentési kötelezettségét az egészségbiztosítási szerv felé. 
3 2012-ben az egészségügyi szolgáltatási járulék havi összege 6390 forint (napi összege 213 forint).  Az egészségügyi szolgáltatás költsége havonta a minimálbér 50 százaléka nagykorú személy esetén, ami jelenleg 46.500 Ft. 
4 4. § (3) Az (1) bekezdés b) és d) pontjában meghatározott feltételek fennállása esetén – kérelmére – kedvezményesen honosítható az a nem magyar állampolgár, akinek felmenője magyar állampolgár volt vagy valószínűsíti magyarországi származását, és magyar nyelvtudását igazolja. 5. § Kérelmére visszahonosítható a 4. § (1) bekezdés b) és d) pontjában meghatározott feltételek fennállása esetén az a személy, akinek magyar állampolgársága megszűnt, és magyar nyelvtudását igazolja.
5 Adattartalma lakóhely bejelentése esetében: családi és utónév, születési családi és utónév, születési hely, idő, anyja születési családi és utóneve, állampolgárság, személyi azonosító, a kitöltés indoka: lakóhely létesítése, lakóhely változása, lakóhely megszűnése, lakóhely érvénytelenítése, külföldi letelepedés eddigi lakóhely, új lakóhely, bejelentés dátuma, szállásadó aláírása, bejelentő aláírása, az ügyintéző által a fenti adatokból kódolt adattartalom, ügyintéző aláírása.
6 A nyilvánosan hozzáférhető tájékoztatók közül pl.: 
Érd: http://www.erd.hu/nyitolap/kozugyeink/varoshaza/taj_ugyint/okmanyiroda/lakcimbejelent.html 
Budapest XV. Kerület: http://www.bpxv.hu/index.php?page=okmanyiroda&ugy=2,
Kisbér: http://www.kisber.hu/elemek/3753/Ugyintezes_lakcim.pdf
Veszprém: http://www.veszprem.hu/veszpremieknek/ugyintezes-e-ugyintezes/ugyleirasok/okmany-ugyintezes/136-lakcimvaltozas-ki-es-bejelentes
7 Pl. Bp. XIII. kerület: http://www.veszprem.hu/veszpremieknek/ugyintezes-e-ugyintezes/ugyleirasok/okmany-ugyintezes/136-lakcimvaltozas-ki-es-bejelentes
Sopron: http://www.sopron.hu/Sopron/portal/ebusiness_show?contentId=1141
Putnok: http://www.putnok.hu/res/5/dTW2bUj3JLv581WP7bbcdCvDw.pdf
8 http://www.shp.hu/hpc/userfiles/ime/vagyonado.pdf Itt kívánom megjegyezni, hogy a tájékoztató füzetben felsorakoztatott érvek köszönnek vissza annak a panaszosnak az ügyében, aki a „Megállapított tényállás” cím alatti 13) pontban ismertettem
9 A birtoklás jogcím nélküli voltához, a birtokos rosszhiszeműségéhez külön szabályozott jogkövetkezmények kapcsolódnak.
10 A törvény az eredeti tervek szerint már korábban hatályba lépett volna, azonban rendelkezéseiben az új polgári jogi törvénykönyvhöz igazodik, így amíg azt nem fogadja el az Országgyűlés és nem lép hatályba, e törvény rendelkezései sem fognak hatályosulni.
11 Az új Jat. hatályba lépésével az állami irányítás egyéb jogi eszköze kategória megszűnt, helyébe a normatív szervezetszabályozó eszköz elnevezés lépett
12 http://www.oep.hu/pls/portal/docs/PAGE/SZAKMA/OEPHUSZAK_EUSZOLG/JVELL_SZOLG/TAJEKOZTATO-JOGVISZONYELLENORZESROL4.PDF 6-7.
13 <http://www.oep.hu/pls/portal/docs/PAGE/SZAKMA/OEPHUSZAK_EUSZOLG/JVELL_SZOLG/TAJEKOZTATO-JOGVISZONYELLENORZESROL4.PDF 7-8>.