Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB 36/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Bácskai Krisztina
Az eljárás megindítása
Hivatalból indított vizsgálatom a sajtó azon híradásán alapult, miszerint a gyógyszerész utánpótlás megoldatlansága miatt komoly szakemberhiány fenyegeti a patikákat. Ennek okát a hírforrás egyrészről a gyógyszerészképzésben jelölte meg – az orvosi egyetemek nem képeznek elegendő gyógyszerészt – másrészről abban, hogy nem megfelelő hazánkban a szakasszisztens képzés. Az írás utalt arra, hogy a képzés nem egységesített és nem megfelelő színvonalú. Bizonyos esetekben néhány hónapos képzés után szakasszisztensi szakképzettség szerezhető. Számos olyan iskola működik, ahol a képzőhelynek nincs tanlaborja, az asszisztensjelöltek egy részének nincs patikai munkahelye, a gyógyszertant nem megfelelő végzettségű személy oktatja. A cikk szerint előfordul az is, hogy magáncégek képeznek – állami támogatással – munkanélkülieket asszisztensé. A jelenlegi jogi szabályozás ezt ugyanis nem tiltja, azonban a betegbiztonságot veszélyeztetheti, ha valaki pár hónapos képzés után gyógyszert készíthet, tanácsot adhat. 
Az esetlegesen felmerülő alapvető jogokkal összefüggő visszásságok feltárása és a lehetséges megoldásokról való tájékozódás céljából, hivatalból vizsgálatot indítottam. A vizsgálat megindításával egyidejűleg tájékoztatást kértem a Magyar Gyógyszerészi Kamara elnökétől, a nemzeti erőforrás minisztériuma egészségügyi államtitkárától és oktatási államtitkárától, valamint a nemzetgazdasági minisztertől a gyógyszerészképzés és az egészségügyi asszisztens képzés helyzetéről, a képzések átalakítására vonatkozó elképzelésekről. 
Vizsgálatomat a 2012. január 1-jétől hatályba lépő alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) rendelkezései szerint foglaltam jelentésbe. 

Érintett alapvető jogok
– A jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelménye [Alaptörvény B) cikk (1)
bekezdés: „Magyarország független, demokratikus jogállam.”];
– A testi és lelki egészséghez való jog [Alaptörvény XX.) cikk (1)-(2) bekezdések: 
„Mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez. Az (1) bekezdés szerinti jog érvényesülését Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő.”]

Az ügy jogszabályi háttere
– Az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.)
– Az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.)
– Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény (Eftv.)
– A biztonságos és gazdaságos gyógyszer- és gyógyászati segédeszköz-ellátás, valamint a gyógyszerforgalmazás általános szabályairól szóló 2006 évi XCVIII. törvény
– A felnőttképzésről szóló 2001. évi CI. törvény (Fktv.)
– A szakképzésről szóló 2011. évi CLXXXVII. törvény (Szakképzési tv.) 
– Felsőoktatásról szóló 2005. évi CXXXIX. törvény
– A szakképzésről szóló 1993. évi LXXVI. törvény (hatályon kívül 2011. január 1-től)
– Az egészségügyi felsőfokú szakirányú szakképzésben részt vevők számára szervezett központi gyakornoki rendszerről szóló 125/1999. (VIII.6.) Korm. rendelet
– Az egészségügyi felsőfokú szakirányú szakképzési rendszerről szóló 122/2009. (VI.12.) Korm. rend.
– Az Állami Népegészségügyi és Tisztiorvosi Szolgálatról, a népegészségügyi szakigazgatási feladatok ellátásáról, valamint a gyógyszerészeti államigazgatási szerv kijelöléséről szóló 323/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet
– Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény végrehajtásáról szóló 337/2008. (XII. 30.) Korm. rendelet (Korm. rendelet) 	
– Az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999. (III. 3.) Korm. rendelet (Korm. rendelet 2)
– Az Országos Képzési Jegyzékről és az Országos Képzési Jegyzék módosításának eljárásrendjéről szóló 133/2010. (IV.22.) Korm. rend.
– A felnőttképzést folytató intézmények és a felnőttképzési programok akkreditációjának szabályairól szóló 22/2004. (II.16.) Korm. rendelet
– Az Országis Képzési Jegyzékről szóló 37/2003. (III.27.) OM rendelet
– Az Országos Képzési Jegyzékről és az Országos Képzési Jegyzékbe történő felvétel és törlés eljárási rendjéről szóló 1/2006. (II.17.) OM rendelet
– A térségi integrált szakképző központ tanácsadó testületéről szóló 8/2006. (III. 23.) OM rendelet
– Az egészségügyi miniszter hatáskörébe tartozó szakképesítések megszerzésére irányuló szakmai vizsga szervezésére feljogosított intézményekről szóló 13/2005. (IV.21.) EüM rendelet
– A szakorvos, fogszakorvos, szakgyógyszerész és klinikai szakpszichológus szakképesítés megszerzéséről szóló 66/1999. (XII. 25.) EüM rendelet (EüM rendelet)
– Az egészségügyi miniszter hatáskörébe tartozó szakképesítések szakmai és vizsgakövetelményeinek kiadásáról szóló 32/2008. (VIII.14.) EüM rendelet
– Az akkreditációs eljárás és követelményrendszer részletes szabályairól szóló 24/2004. (VI. 22.) FMM rendelet
– Az egészségügyért felelős miniszter hatáskörébe tartozó szakképesítések szakmai és vizsgakövetelményeinek kiadásáról szóló 1/2011. (I.7.) NEFMI rendelet
– Az egészségügyi szakmai kollégium működéséről szóló 12/2011. (III. 30.) NEFMI rendelet
– Az akkreditációs eljárás és követelményrendszer részletes szabályairól szóló 24/2004. (VI. 22.) FMM rendelet
– Az egészségügyi szolgáltatások nyújtásához szükséges szakmai minimumfeltételekről szóló 60/2003. (X. 20.) ESzCsM rendelet 
– Az egészségügy ellátás folyamatos működtetésének egyes szervezési kérdéseiről szóló 47/2004. (V. 11.) ESzCsM rendelet

A megállapított tényállás
Vizsgálatom kiindulási pontja, hogy a jelenlegi jogi szabályozás biztosítja-e a megfelelő gyógyszerész, asszisztens és szakasszisztens szakember utánpótlást, valamint a vizsgálat célja volt feltérképezni a szakember hiány okait, mely során az irányadó szempontot a biztonságos betegellátás jelentette. 
1. A Magyar Gyógyszerészi Kamara elnökének álláspontja:
A képzés körülményei
A biztonságos és gazdaságos gyógyszer- és gyógyászati segédeszköz-ellátás, valamint a gyógyszerforgalmazás általános szabályairól szóló 2006. évi XCVIII. törvény (gyógyszer-gazdaságossági törvény) számos ponton érintette negatívan a gyógyszerbiztonság, az ellátásbiztonság, a szolgáltatásminőség és a költséghatékonyság érvényesülését a gyógyszerellátó rendszerben. Ezen negatív hatások egy része visszavezethető a gyógyszertári szaklétszám alakulásával, továbbá a gyógyszerészek, az asszisztensek és a szakasszisztensek kompetencia körének változásával kapcsolatos kérdésekre. Az elnök álláspontja szerint – melyet a gyógyszer-gazdaságossági törvény megalkotásakor kialakult vitában prognosztizáltak, majd azt követően többször is jeleztek -, a felvetett problémák elsődlegesen a patikaliberalizáció végig gondolatlanságára, a szakasszisztensek jogszabályok által elismert kompetencia körének változására és az asszisztens- és szakasszisztens képzés rendszerének problémáira vezethetők vissza.
A patikaliberalizáció következtében 2 év alatt mintegy 400 új gyógyszertár létesült, melyek minimum heti 60 órát meghaladó időtartamú szolgálati renddel működnek. Mivel a már korábban létesült gyógyszertárak folyamatos működését is biztosítani kell, a gyógyszertárak számának és működési paramétereinek a változását a gyógyszerészi szaklétszám változása nem követte, részben azért, mert az ötéves képzési rend ezt eleve kizárja, részben pedig azért, mert más területekről a szükséges számú gyógyszerész nem volt átcsoportosítható. Emiatt a gyógyszertárak egyre nagyobb hányadánál tapasztalható gyógyszerészhiány, melynek kezelésére a gyógyszertári vállalkozások működtetői különböző módszereket alkalmaznak.
A gyógyszer-gazdaságossági törvény – valószínűsíthetően a prognosztizálható gyógyszerész-hiányra tekintettel, az újonnan piacra lépők piacra lépési költségei csökkentésének szándékával – a törvény hatályba lépésével egyidejűleg alanyi jogon tette lehetővé a gyógyszertári szakasszisztensek számára a gyógyszer expediálást, holott a korábban hatályos gyógyszertári törvény1 hatálya alatt gyógyszert csak egyetemi végzettséggel rendelkező gyógyszerész expediálhatott. A kamara ezt a lépést szakmailag aggályosnak tartotta és kifogásolta a gyógyszer-gazdaságossági törvény megalkotásakor, tekintettel arra, hogy az egyetemi végzettségű gyógyszerész és a gyógyszertári szakasszisztens ez irányú jogköre között a törvény nem tesz különbséget, miközben a gyógyszer-expediálással kapcsolatos szakmai követelmények magas szintű, integrált ismereteket, megfelelő készségeket és a kockázatok átfogó ismeretét igénylik. A gyógyszerkiadó/gyógyszerexpediáló szakasszisztens-képzésre 1994. óta jogszabály nem nyújtott lehetőséget, ilyen irányú képzés a törvény hatályba lépésekor nem volt, a képzési kereteket a törvényalkotás során nem tisztázták. A gyógyszer-gazdaságossági törvény nem pontosította, hogy a korábban végzett szakasszisztensnek milyen feltételekkel teszi lehetővé a gyógyszer expediálást. A fentiek miatt a kialakult helyzet – az elnök álláspontja szerint – a betegek ellátásának színvonalát és a gyógyszerbiztonságot veszélyezteti.
A Magyar Gyógyszerészi Kamarának 2008. elején lehetősége nyílt arra, hogy részt vegyen az asszisztens- és szakasszisztens-képzés reformjához kapcsolódó feladat- és tulajdonságprofilok meghatározásában. A Kamara egyfelől igyekezett olyan rendszert kialakítani, mely a fennálló törvényi rendelkezésekhez igazodva a képzés során támasztható követelményeket pontosította, másrészt a törvényi kereteket adottnak véve a szakmai elvárásokat is figyelembe veszi2.
Az elnök tájékoztatása szerint a Magyar Gyógyszerészi Kamara a rendelkezésére álló lehetőségeken belül továbbra is igyekszik a szükséges törvény- és rendeletmódosításokat kezdeményezni, valamint a képzés- és továbbképzés napi gyakorlatával kapcsolatos tapasztalatait a döntéshozókkal ismertetni. A Kamara több alkalommal delegált vizsgaelnököket asszisztens- és szakasszisztens vizsgára, az elnök szerint a vizsgáztatás során szerzett tapasztalatok is az átfogó változtatás indokoltságát támasztják alá.
A gyógyszerész-képzésből kikerülő létszám vonatkozásában a jelenlegi igények meghaladják a lehetőségeket. 2008-ban a négy gyógyszerészképző helyen végzett gyógyszerészek száma nem érte el a 200-at. Középtávú prognózisok szerint viszont – amennyiben a gyógyszerellátás anyagi feltételeiben érdemi változás nem következik be – a gyógyszertárak számának csökkenése prognosztizálható.
A gyógyszerész szaklétszámmal kapcsolatos igényeket a gyógyszertárak számán és szolgálati idején túl, a gyógyszerészi tevékenységgel szemben támasztott követelmények is meghatározzák. Ebben változást hozhat a gyógyszerészi gondozás napi gyakorlattá válása, valamint a minőségbiztosítási standardok gyógyszerellátásban várható bevezetése. Az elnök álláspontja szerint elvileg mindkét terület a gyógyszerészi létszámigény növekedésével járhat.
Az egyetemek által kibocsátott, végzett gyógyszerészek számát illetően a képzési keretszámok meghatározásánál figyelembe kellene venni a patikaalapítási és azon szakmai szabályok változását, melyek a gyógyszertári szakszemélyzet (gyógyszerészek és asszisztensek) kompetencia köreit rögzítik. Az elnök álláspontja szerint, a gyógyszerészi gondozás, mint új egészségügyi szolgáltatás törvénybe iktatására tekintettel, a gyógyszerészképzésben az ún. "kimeneti követelmények" újragondolása szükséges, melyre a jelenlegi 10 szemeszteres rendszerben az elnök lehetőséget lát. A Magyar Gyógyszerészi Kamara ilyen irányú kezdeményezéssel élt az egyetemek felé.
Az asszisztens- és szakasszisztens-képzéssel kapcsolatos korrekciós igényeket illetően az elnök utalt arra, hogy amennyiben a szakasszisztensek expediálási jogára vonatkozó politikai döntés hatályban marad, úgy a szakasszisztens-képzés jelenlegi rendszerének radikális átalakítása indokolt. Az asszisztensek, szakasszisztensek képzésének színvonala – a nem megfelelő szabályozás miatt – ugyanis nem egyenletes, a megnövekedett kompetencia ellenére – a Kamara elnökének álláspontja szerint – a képzés rendszerében leépülés tapasztalható.
Az elnök kifejtette, hogy a 2006. év végi patikaliberalizáció és a gyógyszerészek és (szak)asszisztensek kompetencia körének azonnali hatályú megváltoztatása a betegellátás szakmai biztonságát kockáztatja, továbbá a gyógyszerészek és szakasszisztensek vonatkozásában is szakemberhiányt generált. A jelenlegi anomáliák feloldása a patikaliberalizáció felülvizsgálatával, a kompetenciák újragondolásával, a képzési keretszámok és a (szak)asszisztens képzés feltételeinek együttes újragondolásával lehetséges.

Működési feltételek
Az elnök a gyógyszer-gazdaságossági törvény kapcsán felhívta továbbá a figyelmemet azon tendenciákra, melyek jelentős mértékben befolyásolják a gyógyszerbiztonságot, az ellátásbiztonságot, a gyógyszertári szolgáltatások színvonalát és költséghatékonyságát, továbbá olyan átalakulással járnak, amelyek az önálló gyógyszerészi szakmai tevékenységet, valamint a gyógyszertárak működőképességét közvetlenül befolyásolják. 
A gyógyszer-gazdaságossági törvény 2007. eleji hatályba lépése óta 2009. január végéig kb. 400 új közforgalmú gyógyszertári engedély került kiadásra. Az új fiók- és kézi gyógyszertári engedélyek száma nagyságrenddel kisebb. Az új gyógyszertárak korábban már ellátott településeken nyílnak: több mint 80% olyan településen létesült, ahol korábban már legalább 5 gyógyszertár működött. Az olyan településen létesülő gyógyszertárak száma, ahol 2007 előtt nem működött közforgalmú gyógyszertár, nem éri el a 15-öt. Az új gyógyszertárak túlnyomó többsége (közel 90%-a) többletszolgáltatásként heti 60 órás nyitva tartást és honlap-működtetést illetve gyógyszerházhoz-szállítást vállal. A Kamara információi szerint a 2009. január végéig megszűnt közforgalmú gyógyszertárak száma 46. A 2008. októberi felmérés szerint a tényszerűen (bizonyíthatóan) közvetlen külföldi tulajdonú vállalkozások által működtetett gyógyszertárak száma 243 volt, azóta ez a szám növekedett. Folyamatosan növekszik a gyógyszertár-láncokhoz tartozó gyógyszertárak száma, mert az új gyógyszertárak többségét eleve ilyen módon hozzák létre, és a gyógyszertár-láncok agresszív felvásárlási politikát folytatnak3.
Az ágazat határidőn túli tartozásállománya gyorsuló ütemben nő4. Amennyiben a határidőn túli tartozások miatt a nagykereskedők felfüggesztik a szállítást, az ellátási problémák tömegessé válásával kell számolni. A nagykereskedőknek eladósodott gyógyszertárak közül egyre több ellen folyik felszámolási eljárás, illetve egyre több ilyen gyógyszertár kerül nagykereskedői érdekkörbe. A nehéz gazdasági helyzet ellenére a működési támogatást – a rendkívüli bürokratikus terhek miatt – a jogosult gyógyszertárak egy része nem is igényelte.
A Kamara legutóbbi hivatalos 2008 januári adatai szerint, a lakossági gyógyszerellátásban (közforgalmú gyógyszertárakban) 5030 (szak)gyógyszerész, 6850 (szak)asszisztens és 2900 egyéb foglalkoztatott dolgozik. Az egy gyógyszertárra jutó átlagos foglalkoztatott létszám 6,8. Az egyidejűleg jelen lévő szaklétszám 3,5-ről 3,2-re csökkent.
A fokozódó versenyhez, a munkaerő-hiányhoz és a szűkülő anyagi lehetőségekhez a gyógyszertárak különbözőképpen viszonyulnak. Egyre jellemzőbb, hogy az újonnan létesített és eredetileg 60 óránál hosszabb heti nyitva tartást vállaló gyógyszertárak a szaklétszám hiányára való tekintettel nyitvatartási idő-csökkentést kezdeményeznek. A régebb óta működő gyógyszertárak körében – főleg a versenynek jobban kitett városokban – megfigyelhető a nyitva tartási idő nyújtására irányuló törekvés, azonban már ennek is gátat szab a munkaerőhiány.
A szűk szaklétszám miatt gyógyszertári alap-tevékenységek sorvadnak el (pl. magisztrális gyógyszerkészítés), túlterheltek a szakemberek és az asszisztensek is sok esetben a kompetenciájuknak nem megfelelő tevékenységet kénytelenek folytatni. Egyre nehezebb a gyógyszertár nyitvatartási idejében a gyógyszerészi jelenlét biztosítása. Mindennek gyógyszer- és ellátás biztonsági kockázata van5.
A kiegyensúlyozott gyógyszertári készletezés egyre nehezebb: csökkenő forgalom mellett, növekvő számú készítményből több patikában kell a megfelelő készleteket kialakítani. A forgalomban lévő gyógyszerkészítmények értéke is nő. Emiatt egyre gyakoribb az olyan típusú ellátási probléma, amikor a betegnek a gyógyszeréért másnap a patikába vissza kell fáradni. Ez – a hiányköltségek növekedése mellett – bizalmi és ellátás-minőségi problémákat is felvet. Emiatt a szakma érdekelt lenne a generikus program racionalizálásában, azonban a jelenlegi szabályozás ezt gátolja. A magisztrális gyógyszerkészítés a gyógyszertárnak gazdaságilag veszteséges, az ügyeleti készenlét munkajogi és gazdasági vonatkozásban egyaránt aránytalan terhet jelent.
A jelenlegi szabályozás szerint a (személyi jogos) gyógyszerész szakmai önállósága korlátozott. A kialakulóban lévő gyakorlat szerint a tulajdonos üzletpolitikai és szakmai kérdésekben is irányítja a szakembert6.
Az elnök a gyógyszerbiztonság, az ellátásbiztonság és a szolgáltatás minőség helyzetével kapcsolatban példákat is említett, melyeket 2009. február 18-án az Egészségügyi Bizottság előtt felszólalásában is elmondott: ,,Az asszisztens-képző záróvizsgán a vizsgázók többsége soha nem készített kúpot, szuszpenziót, nem osztott port és nem olvasott receptet. A képzőhelyeknek nincs tanlaborja, az asszisztens-jelöltek egy részének nincs patikai munkahelye, a gyógyszertant ápoló végzettségű személy tanítja.”
A 2009-es évben az egészségügyi tárca Gyógyszerészeti és orvostechnikai Főosztálya, az Egészségügyi Szakképző és Továbbképző Intézet (ETI), az Magyar Gyógyszerészi Kamara (MGYK) és a Magyar Egészségügyi Szakdolgozói Kamara (MESZK) gyógyszertári asszisztensi tagozatának vezetői és delegált szakértői közösen áttekintették a gyógyszertári asszisztens és a gyógyszerkiadó szakasszisztens képzés moduláris szerkezetének kialakítása kapcsán az adott szakterületekhez kapcsolódó feladat- és tulajdonságprofilokat. Az áttekintést követően konszenzusos javaslatot terjesztettek be az egészségügyi tárca felé, kérve annak kodifikációját. A feladat- és tulajdonságprofilok áttekintése során számos olyan probléma merült fel, melyek korrekciója minél hamarabb kívánatos. Ezek az alábbiak:
A képzőhelyekkel kapcsolatos jelenleg hatályos előírások nem teszik lehetővé, hogy a gyógyszertári asszisztenseket és szakasszisztenseket csak olyan képzőhelyeken képezhessék, amelyek adott személyi és tárgyi feltételekkel (minimumfeltételek) rendelkeznek. Ennek hiányában a képzés színvonala nem biztosítható. A hiányos szabályozás következményeként már jelenleg is működik olyan képzőhely, amely az eredményes oktatáshoz elengedhetetlenül szükséges minimális laborháttérrel és egyéb oktatási feltételekkel sem rendelkezik. A problémát úgy látják megoldhatónak, ha a képzőhelyekkel szembeni személyi és tárgyi minimumfeltételek az elfogadott feladat- és tulajdonságprofilokkal összhangban rendeleti szinten kerülnek rögzítésre és ezen feltételek megléte esetén és folyamatos biztosításának kötelezettségével kaphat engedélyt egy-egy intézmény az oktatás megkezdésére. A feltételek teljesülésének ellenőrzésében az érintett szakmai kamara szerepének megerősítése mellett az MGYK is részt kíván venni.
Az elnök álláspontja szerint, szükséges továbbá a megfelelő gyakorlati képzési helyek biztosítása, az akkreditált gyakorlati képzési helyek kijelölésében és az ellenőrzésében indokolt a megfelelő jogkör biztosítása a szakmai kamarák részére. 
A jelenleg hatályos előírások rögzítik, hogy az adott szakterületen az oktatás maximum hány órában végezhető, illetve ezen belül milyen a gyakorlati és elméleti képzés százalékos aránya. A hatályos szabályozás azonban nem írja elő, hogy a képzés során minimálisan hány óra időtartamban kell oktatást biztosítani. A hiányos szabályozás miatt ma már extrém példákkal is találkozunk, például 1200 órás maximális képzési idő előírása mellett 300 órás időtartamú curriculum-mal. Ezek a jelenségek már a betegellátás biztonságát és a gyógyszerbiztonságot veszélyezteti, mert ilyen körülmények között a szakma legalapvetőbb szabályai és ismeretei nem sajátíthatók el. További probléma, hogy nincs meghatározva a gyakorlati és elméleti képzés százalékos aránya. 
A MESZK részt vesz az asszisztensek záróvizsgáztatásában, az MGYK részére azonban továbbra sem biztosított sem a vizsgakövetelmények kialakításában való együttműködés, sem a vizsgáztatásban való részvétel (delegálás) lehetősége. Holott – a Kamara elnöke szerint – a gyógyszerészek esetében a munkaadóknak illetve a szakmai felügyeletet ellátó munkahelyi vezetőknek a részvétele és bekapcsolódása a vizsgáztatásba egyrészt a szakmai önkormányzatiság, másrészt az elvárások objektivitása szempontjából lenne előnyös. 
A jelenleg hatályos képzési jegyzék a gyógyszerpiac területén szakasszisztensi képzést a gyógyszerkiadó szakasszisztens területen tesz lehetővé. Ugyanakkor évek óta rendszeresen felmerül az igény arra, hogy más szaktevékenység végzésére is nyíljon meg a szakasszisztens-képzés lehetősége. Ilyen pl. a gyógyszergyártó szakasszisztens. A probléma megoldására a szakma átfogó igényfelmérést kezdeményezett. Ezen túl szükségesnek tartják, hogy a már működő egyéb szakképesítések képzési követelményrendszere igazodjon a most kialakításra kerülő követelményekhez az átjárhatóság a harmonizáció megteremtése érdekében. Ilyen pl. a farmakológiai szakasszisztens képzés7.
2. A nemzeti erőforrás miniszter egészségügyi államtitkárának címzett megkeresésemre a nemzeti erőforrás miniszter válaszolt, a gyógyszerészi és gyógyszertári szakasszisztens képzésre vonatkozóan a következőkről tájékoztatott:
A gyógyszerészi képzés (graduális)
Az orvosokkal ellentétben a gyógyszerészek esetében a szakgyógyszerész szakvizsga megszerzése – az Európai Unió szabályaival összhangban – nem feltétele a szakma önálló gyakorlásának, így a beavatkozás, amennyiben szükséges, leginkább a graduális képzés tekintetében indokolt. A graduális képzés felvételi keretszámát a tárca oktatási ágazatának előterjesztése alapján a Kormány határozza meg, az egységes, osztatlan egészségügyi képzésre – azaz az orvos-fogorvos-gyógyszerész képzésre – együttesen. Ezen a keretszámon belül az egyes szakok közötti elosztás az intézmény döntésének megfelelően alakul ki, ez az egyetemek saját kompetenciájába tartozik. A miniszter mellékelte a graduális képzésre az elmúlt években felvett gyógyszerészek számára vonatkozó adatokat8.
A szakgyógyszerész képzés
A miniszter tájékoztatása szerint 2009-ig a szakorvos és szakgyógyszerész képzésbe történő belépésre vonatkozó szabályokat az egészségügyi felsőfokú szakirányú szakképzésben részt vevők számára szervezett központi gyakornoki rendszerről szóló 125/1999. (VIII. 6.) Korm. rendelet tartalmazta. E jogszabály értelmében a szakgyógyszerész jelöltek egy előre meghatározott keretszám erejéig vehettek részt a szakképzésben. Mivel a szakorvos képzésre rendelkezésre álló költségvetési forrás nem volt elegendő, 2007-től a szakgyógyszerész szakképesítés megszerzésére csak erőteljesen csökkentett számban központi gyakornokként illetve költségtérítéses formában volt lehetőség. A miniszter tájékoztatott a szakgyógyszerészi központi gyakornoki keretszámokra vonatkozó adatokról9.
A szakgyógyszerészi szakképesítés megszerzése nem feltétele a gyógyszerészi szakma gyakorlásának, 2007-től a gyakorlati igényeknek megfelelően, a korábbiakhoz képest alacsonyabb számban került meghirdetésre központi gyakornoki álláshely és ez sem került maradéktalanul betöltésre.
A miniszter válaszában kifejtette, hogy a szakgyógyszerészi szakképzés szabályait jelenleg az egészségügyi felsőfokú szakirányú szakképzési rendszerről szóló 122/2009 (VI. 12.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Kr.) szabályozza. A Kr. a költségtérítéses formában elvégezhető szakgyógyszerészi képzésre keretszám meghatározását nem írja elő, emellett – amennyiben a miniszter adott évre vonatkozóan engedélyezi – előre meghatározott keretszám erejéig a gyógyszerészek a szakgyógyszerészi képzésben államilag támogatott formában is részt vehetnek10. A 2011. évre vonatkozóan a miniszter engedélyezte a felsőoktatási intézményenként 2-2, az oktatói utánpótlás biztosítását célzó központi gyakornoki hely létesítését. Ezen személyeknek a Kr. rendelkezései alapján a szakképzésük ideje alatt a munkabérét is a központi költségvetés állja.
A Kr. átfogó felülvizsgálatát követő, 2011. május 1-jétől hatályba lépő módosítása a szakgyógyszerészi képzésre is tartalmazott előnyös módosításokat:
1. A szakorvosi (szakfogorvosi, szakgyógyszerészi, klinikai szakpszichológusi) keretszámokra javaslatot tevő Egészségügyi Felsőfokú Szakirányú Szakképzési Bizottság tagjai között helyet kapott a szakgyógyszerész képzést folytató felsőoktatási intézmények képviselője. A miniszter álláspontja szerint, ezzel a szakgyógyszerészi képzés képviselete, érdekeinek érvényesítése is megoldott a keretszámok meghatározásakor.
2. A rezidensi keretszámok átcsoportosításának lehetőségével kapcsolatban a miniszter arról tájékoztatott, hogy a központi költségvetésből a szakképzésre rendelkezésre álló forrást az ágazat elsősorban szakorvos képzésre kívánja fordítani. Az év végén fennmaradó keretszámok azonban átcsoportosíthatók, így szakgyógyszerészi képzésben részt vevők is bekapcsolódhatnak az államilag támogatott szakképzési rendszerbe.
3. Az oktatói utánpótlás biztosítására lehetőség van — a 2011 évi gyakorlathoz hasonlóan — központi gyakornoki hely létesítésével. Ez a szakgyógyszerészi képzésre is vonatkozhat. Amellett, hogy államilag támogatott képzést biztosít az abban részt vevő gyógyszerésznek, egyben az oktatói gárda későbbi növelésével a szakgyógyszerészi képzés színvonala is emelkedhet.
Az ágazat célként tűzte ki a szakorvos, szakfogorvos, szakgyógyszerész és klinikai szakpszichológus szakképesítés megszerzéséről szóló 66/1999. (XII. 25.) EüM rendelet (a továbbiakban: R.) átfogó áttekintését és módosítását. Az R. tartalmazza a szakgyógyszerészi szakképesítések képzési curriculumait. Az Egészségügyi Szakképzési és Továbbképzési Tanács elnöke ennek keretében felkérte a Szakmai Kollégiumot, hogy illetékes tagozatainak bevonásával vizsgálja felül a curriculumokat és szükség esetén tegyen javaslatot a képzési szerkezet, illetve a képzési követelmények módosítására. A Szakmai Kollégium javaslatai ezt követően széles körben – a felsőoktatási intézmények, a szakmai kamarák, az érintett szakmai szervezetek bevonásával – egyeztetésre kerülnek, és ezt követően alakulhat ki a végleges, új szakmai tartalom.

A gyógyszertári asszisztens és gyógyszerkiadó szakasszisztens képzés
Az Országos Képzési Jegyzékről és az Országos Képzési Jegyzék módosításának eljárásrendjéről szóló 133/2010. (IV. 22.) Korm. rendelet (a továbbiakban: OKJ) 1. számú melléklete szerint a gyógyszertári asszisztens11 szakképesítés, a gyógyszerkiadó szakasszisztens12 szakképesítés-ráépülés. Az OKJ szerint a gyógyszertári asszisztens szakképesítés maximális képzési ideje 2 év vagy 2000 óra, a gyógyszerkiadó szakasszisztens szakképesítés képzési ideje 1200 óra. Az OKJ jelmagyarázatának 2.2.7. pontja szerint az év és az óraszám együttes feltüntetése azt jelzi, hogy az adott szakképesítés iskolai rendszerben és iskolarendszeren kívül is oktatható. Ahol csak az óraszám adott, ott kizárólag iskolarendszeren kívül oktatható a szakképesítés, a kizárólag iskolai rendszerben oktatható szakképesítések esetében a maximális képzési időt a vonatkozó jogszabály évben határozza meg.
Az egészségügyért felelős miniszter hatáskörébe tartozó szakképesítések szakmai és vizsgakövetelményeinek kiadásáról szóló 1/2011. (I. 7.) NEFMI rendelet (a továbbiakban: NEFMI rendelet) tartalmazza a fenti képesítések szakmai és vizsgakövetelményeit13.
A fentiekre tekintettel a miniszter tájékoztatott, hogy a gyógyszertári asszisztens képesítés képzési ideje maximum 2 év vagy 2000 óra, amely iskolai rendszerben és iskolarendszeren kívül is oktatható, továbbá a gyógyszerkiadó szakasszisztens képesítés képzési ideje maximum 1200 óra, amely kizárólag iskolarendszeren kívül oktatható.

A gyógyszertári asszisztens és gyógyszerkiadó szakasszisztens képzés személyi és tárgyi feltételei, a képzőhelyekre vonatkozó előírások
Az Szakképzési törvény meghatározza az OKJ-ban meghatározott szakképesítések szakmai és vizsgakövetelményeinek kötelező tartalmi elemeit. A szakmai és vizsgakövetelmény alapján a szakképző iskolában a pedagógiai program részeként – a szakképesítés központi programja (tanterve) előírásai figyelembevételével – szakmai programot, az iskolarendszeren kívüli szakképzést folytató intézményben a felnőttképzési törvény14 szerinti képzési programot kell kidolgozni. 
Tekintettel arra, hogy a gyógyszerkiadó szakasszisztens képesítés kizárólag iskolarendszeren kívül oktatható, a képzésre felnőttképzési törvény rendelkezéseit kell alkalmazni. A felnőttképzési törvény15 szerint a képző intézmények felnőttképzési tevékenységet abban az esetben folytathatnak, amennyiben az állami foglalkoztatási szerv az intézményt nyilvántartásba vette, valamint rendelkezik képzési programmal. A képzési program tartalmazza többek között a tananyag egységeit, azok célját, tartalmát, terjedelmét, a tananyaghoz rendelt elméleti és gyakorlati óraszámot, továbbá képzési program végrehajtásához szükséges személyi és tárgyi feltételeket, ezek biztosításának módját.
A szakképzés megkezdésének és folytatásának feltételeiről, valamint a térségi integrált szakképző központ tanácsadó testületéről szóló 8/2006. (III. 23.) OM rendelet16 (a továbbiakban: OM rendelet) szerint az iskolarendszeren kívüli szakképzésben oktatóként csak olyan személy foglalkoztatható, aki az akkreditációs eljárás és követelmény rendszer részletes szabályairól szóló 24/2004. (VI. 22.) FMM rendelet 1. számú mellékletében meghatározott iskolai végzettséggel, szakmai képesítéssel és szakmai gyakorlattal rendelkezik. Az OM rendelet17 szerint az OKJ-ben szereplő szakképesítés megszerzésére irányuló szakmai elméleti és gyakorlati képzésekhez szükséges eszköz- és felszerelési jegyzéket a szakképesért felelős miniszter által rendeletben kiadott szakmai és vizsgakövetelmény tartalmazza.
Az akkreditációs eljárás és követelményrendszer részletes szabályairól szóló 24/2004. (VI. 22.) FMM rendelet rendelkezik az iskolarendszeren kívüli szakképzés személyi feltételeiről, valamint a szakképesítések tárgyi feltételeit a szakképesítésért felelős miniszter által rendeletben kiadott szakmai és vizsgakövetelmény tartalmazza. A hatályos szakképzési szabályok szerint a központi program alkalmazása nem kötelező, az óraszámok csak ajánlottak (az OKJ maximális óraszámokat tartalmaz), így a miniszter szerint nincs jogkövetkezménye a betegbiztonságot, szakmai protokollokat veszélyeztető képzési óraszám csökkentésének.
Az elmúlt időszakban az iskolarendszeren kívüli szakképzést folytató intézményekkel kapcsolatosan több kedvezőtlen véleményt kapott a szakma, a hallgatók, és a vizsgáztatók oldaláról egyaránt. Általánosságban elmondható, hogy elsődlegesen az ismeretanyag átadásának és a gyakorlati készségek kialakításának személyi, tárgyi erőforrásban gyökerező hiánya, valamint az óraszámok radikális lecsökkentése okozza a legtöbb problémát.
A tárca célja, felszámolni azon anomáliákat, amelyek a szakképesítéshez társuló elméleti és gyakorlati tudástartam, végső soron pedig az egészségügyi szakképesítések értékvesztéséhez, ezen felül az egészségügyi ellátás biztonságának veszélyeztetéséhez vezetnek. Ennek érdekében a szakmai szervezetekkel egyetértésben, az egészségügyi szakképzések azon részét, ahol a képesített személy közvetlenül a betegellátásban helyezkedhet el, iskolarendszerűvé kívánja tenni. 
Tekintettel arra, hogy a képzési idő maximális meghatározása miatt az egészségügyi szakképesítésekért felelős miniszter hatáskörébe tartozó egyéb szakképesítéseknél is problémák merültek fel, a miniszter tájékoztatott, hogy kezdeményezte az Országos Képzési Jegyzékről és az Országos Képzési Jegyzék módosításának eljárásrendjéről szóló 133/2010. (IV. 22.) Korm. rendelet (a továbbiakban: OKJ) módosítását. Az OKJ Bizottság a javaslatot 2011. június 7-én tárgyalta meg. A fenti kezdeményezés az ápoló szakképesítés adatainak módosítására irányult, mivel az ágazat az ápoló képzés hatékonyságának, eredményének növelését, a tanulók alkalmazható szakmai tudásának, kompetenciáinak megszerzését kizárólag iskolai rendszerű szakképzés visszaállításával látja biztosítottnak.
Tekintettel arra, hogy a képzési idő maximális meghatározása valamennyi egészségügyi szakképesítést érint, a tárca kiemelten támogatta a Nemzetgazdasági Minisztérium szakképzés fejlesztési koncepciójában foglalt azon javaslatot, miszerint az OKJ-ban a maximális helyett adott képzési idő szerepeljen.
Jelenleg az egészségügyért felelős miniszter hatáskörébe tartozó szakképesítések szakmai és vizsgakövetelményeiről szóló 1/201l. (I.7.) NEFMI rendelet alapján a GYEMSZI-ETI által készített központi oktatási programok független szakértői felülvizsgálata zajlik, beleértve e körbe az egészségügyi asszisztens programot, amelynek részét képezi a gyógyszertári asszisztens szakképzés programja is. A szakértői felülvizsgálat célja, a központi programok szakmai tartalmának áttekintése, a képzéshez kapcsolódó oktatói és oktatási erőforrások képzési és vizsgakövetelményeknek való megfelelésének vizsgálata.

3. Az oktatásért felelős államtitkár is tájékoztatott azon álláspontjáról, miszerint a graduális gyógyszerész képzésbe történő beavatkozás tekintetében indokolt leginkább a beavatkozás, továbbá ismertette a szakgyógyszerész képzésre vonatkozó jelenlegi szabályokat, továbbá a keretszámok meghatározásának szabályait a gyógyszerész képzés tekintetében. Ismertette továbbá a gyógyszertári asszisztens és gyógyszerkiadó szakasszisztens képzés rendszerét. Kifejtette, hogy az egészségügyi tárcához hasonlóan a tárca célkitűzése is azon anomáliák felszámolása, amelyek a szakképesítéshez társuló elméleti és gyakorlati tudástartalom, végső soron pedig az egészségügyi szakképesítések értékvesztéséhez, ezen felül az egészségügyi ellátás biztonságának veszélyeztetéséhez vezetnek.

4. A nemzetgazdasági miniszter az egészségügy asszisztens (gyógyszertári asszisztens, gyógyszerkiadó szakasszisztens) képzés átalakításával összefüggő megkeresésemre vonatkozóan az alábbi tájékoztatást adta:  
a) Az iskolarendszeren kívüli szakképzés esetén a színvonalas képzések folytatását a felnőttképzés minőségbiztosítási rendszere18 hivatott segíteni. A jogszabályi környezet a felnőttképzést folytató intézmények intézményi akkreditációs és a felnőttképzési programok programakkreditációs lehetőségei révén megteremti a minőségi képzés lehetőségének és elismerésének kereteit. Ugyanakkor a tapasztalatok alapján ezen akkreditációs lehetőségek nem kötelező jellege és a felnőttképzést folytató intézmények közötti éles piaci verseny esetenként a képzések minőségi mutatóinak romlásához is vezethetnek. Több esetben a szakmai vizsgákon is tetten érhető, hogy az oktatás, képzés nem a szakmai követelmények széles körű elsajátítására, a szakma gyakorlásához szükséges ismeretek átadására, a szakma fogásainak begyakorlására irányul, hanem csak a szakmai vizsga várható „minimumkövetelményeinek” teljesítése a felkészítés célja. Mindezért a közeljövőbeli kormányzati tervek között szerepel a felnőttképzés akkreditációs rendszerének átalakítása, egyszerűsítése és szigorítása. A tervezett új rendszerben bevezetésre kerül, és nagy hangsúlyt kap a felnőttképzést folytató intézmények folyamatba ágyazott, rendszeres, külső értékelése, amely a fentiekben jelzett képzési hiányosságok megszűnéséhez vezet.
b) Az OKJ-ben szereplő állam által elismert szakképesítések adatait és szakmai tartalmát19 a szakképesítésért felelős miniszter (az egészségügyi asszisztens szakképesítés esetén az egészségügyért felelős miniszter) határozza meg. A szakképzésért felelős miniszter – többek között – rögzíti az egyes szakképesítéseket alkotó követelménymodulok szakmai követelményeit, az egyes követelménymodulokhoz rendelten a szakmai vizsga során teljesítendő/számon kérendő feladatok típusát, tartalmát, idejét, a képzés megkezdése és a vizsgára bocsátás feltételeit, továbbá az adott szakképesítéshez kapcsolódó eszköz és felszerelési jegyzéket. A szakképesítésért felelős miniszter jelöli ki a szakmai vizsga elnökét is. Ezen jogosítványokkal a szakképesítésért felelős miniszter közvetlenül szabályozhatja az ágazatába tartozó szakképesítések szakmai tartalmát, követelményeit és a szakmai vizsgákon – a központilag kiadott vizsgakérdésekkel és a delegált vizsgaelnökökön keresztül – érvényesítheti a szakmai elvárásokat. Azok a részvevők, akik a szakmai vizsgán – bármilyen okból – nem nyújtanak megfelelő teljesítményt, nem kaphatnak bizonyítványt a szakképesítés megszerzéséről.
c) Az iskolarendszeren kívüli szakképzés tekintetében a képzőhelyek személyi, mind a tárgyi feltételeire vonatkozó rendelkezéseket a szakképzés megkezdésének és folytatásának feltételeiről szóló 8/2006. (III. 23.) OM rendelet tartalmazza. A rendelet szerint az OKJ-ben szereplő szakképesítés megszerzésére irányuló szakmai elméleti és gyakorlati képzéshez szükséges eszköz- és felszerelési jegyzéket a szakképesítésért felelős miniszter által rendeletben kiadott szakmai és vizsgakövetelmény tartalmazza. Ugyanezen rendelet20 rögzíti, hogy az iskolarendszeren kívüli szakképzésben oktatóként csak olyan személy foglalkoztatható, aki az akkreditációs eljárás és követelményrendszer részletes szabályairól szóló 24/2004. (VI. 22.) FMM rendelet 1. számú mellékletében meghatározott iskolai végzettséggel, szakmai képesítéssel és szakmai gyakorlattal rendelkezik. Az előzőekben említett eszköz- és felszerelési jegyzéken feltüntetettek megléte alapvető követelménye továbbá a vizsgaszervezési jogosultságok megadásának is21.
d) Felnőttképzési tevékenység akkor folytatható, ha a felnőttképzést végző megfelel a törvény és a felhatalmazása alapján kiadott jogszabályban meghatározott feltételeknek. Aki felnőttképzési tevékenységet kíván folytatni,22 köteles az erre irányuló szándékát bejelenteni az állami foglalkoztatási szervnek. Felnőttképzési tevékenységet23 kizárólag képzési program alapján lehet folytatni. Az iskolai rendszeren kívüli szakképzésben az iskolarendszerű képzésekhez – a szakképesítésért felelős miniszter által – kiadott központi program alkalmazható, de alkalmazása nem kötelező. A képző intézménynek nyilatkoznia kell arról, hogy az OKJ-ben szereplő szakképesítés megszerzésére irányuló képzés általa összeállított képzési programja megfelel a külön jogszabályban előírt követelményeknek. A piaci verseny miatt e képzési programok óraszámai esetenként jelentősen eltérhetnek az OKJ-ban megadott maximális óraszámoktól, amelyek mind a képzések, mind a szakmai vizsgák színvonalának csökkenését okozhatják. Ezért az 1. pontban megjelölt tervezett intézkedéseken túl a szakképzés rendszerének átalakításával összefüggésben a tárca tervezi, hogy az OKJ-ban az iskolai rendszeren kívüli képzések tekintetében a kötelezően alkalmazandó óraszám kerüljön feltüntetésre, amelyet csak egyedileg, az adott személy korábbi igazolt tanulmányainak beszámításával lehet csökkenteni. Olyan irányú lépéseket is tervez a tárca, amelyek az OKJ szerinti képzésekre kidolgozott – iskolarendszerben kötelezően alkalmazandó – keret- tantervek alkalmazását a felnőttképzésre is kiterjeszti.
e) A felnőttképzést folytató intézmények ellenőrzése két ágon is történhet. Az állami foglalkoztatási szerv24 a felnőttképzést folytató intézmények teljes körét érintően jogosult ellenőrizni, hogy az intézmény tevékenysége megfelel-e a jogszabályi feltételeknek, így különösen, hogy rendelkezik-e az OKJ-ban szereplő szakképesítések megszerzésére felkészítő képzés esetén a vonatkozó szakmai és vizsgakövetelményeknek megfelelő tárgyi, személyi feltételekkel, képzési programmal, és képzéseit ennek megfelelően folytatja-e. Amennyiben a felnőttképzést folytató intézmény a tevékenységét nem a jogszabálynak megfelelően látja el, az állami foglalkoztatási szerv a jogsértő intézményt megbírságolhatja, illetve a tevékenység folytatásától eltilthatja25. Az akkreditált felnőttképzést folytató intézmények, valamint az akkreditált képzési programok vonatkozásában a Felnőttképzési Akkreditáló Testület26 (FAT) rendelkezik ellenőrzési hatáskörrel. Amennyiben az ellenőrzés megállapítja, hogy az intézmény vagy a program nem felel meg az akkreditáció követelményeinek, úgy az akkreditáció visszavonásra kerül.
A miniszter a fentieket összegezve megállapította, hogy az iskolarendszeren kívüli szakképzés jogszabályi háttere rendezett, ugyanakkor a jogszabályi előírások érvényesülése nem minden esetben teljes körű. Ezt felismerve mind a szakképzés, mind a felnőttképzés területén olyan irányú változásokat tervez a tárca, amelyek révén az iskolai rendszerű és az iskolarendszeren kívüli szakképzés tartalmi szabályozórendszere közeledik egymáshoz, továbbá mind a képzés, mind a szakmai vizsgáztatás rendszere hatékonyabban szolgálja a gazdaság és a szakképesítést szerezni kívánó állampolgárok érdekeit. A vázolt törekvéseket célzó új szakképzési törvény tervezetét a közelmúltban nyújtották be az Országgyűlésnek.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében 
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Ajbt. határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – közigazgatási szerv tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése értelmében az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdés l) pontja és a 18. § (2) bekezdésének e) pontja alapján az alapvető jogok biztosa által vizsgálható hatóságnak, ezen belül közszolgáltatást végző szervnek minősül – függetlenül attól, hogy milyen szervezeti formában működik – a jogszabályban közszolgáltatásként megjelölt tevékenységet végző szervezet. Az egészségügyi ellátórendszer fejlesztéséről szóló 2006. évi CXXXII. törvény 1. § (2) bekezdésének b) pontja szerint egészségügyi közszolgáltatás: a részben vagy egészben a központi költségvetés és az Egészségbiztosítási Alap terhére finanszírozott egészségügyi szolgáltatás. A fentiek alapján a korábbi ombudsmani gyakorlattal összhangban közszolgáltatást végző szervek körébe tartoznak az egészségügyi intézmények, amelyekre az ombudsman vizsgálati jogosultsága – az Obtv. hatásköri szabályai értelmében – egyértelműen kiterjed.
A vizsgálati keretekkel kapcsolatban rögzíthető, hogy az ombudsman számára egy adott jogi szabályozás alapjogi aspektusú vizsgálatára, valamint jogszabályi hiányosságával, tartalmi hibáival összefüggő intézkedések megfogalmazására a törvény lehetőséget teremt. A preventív alapjogvédelemre is hangsúlyt helyező ombudsmani gyakorlat alapján a biztos mandátuma keretei között marad akkor, amikor az alapjogi aspektusú vizsgálathoz nélkülözhetetlen módon, hivatalbóli eljárás keretében, éppen a konkrét alapjogsérelmek és ezen alapuló panaszok megelőzése érdekében áttekinti a releváns jogi szabályozás egyes elemeit, feltérképezi és jelzi a jogalkotó szervek vagy az Alkotmánybíróság irányába a normaszöveggel kapcsolatban felmerülő alkotmányossági aggályokat.

II. Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvényének és Ajbt. hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követni kívánom a fenti gyakorlatot, így míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontokat nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait27.
1. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság korábbi töretlen gyakorlata alapján ennek a jogállami minőségnek nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. Az Alkotmánybíróság által gyakran hivatkozott tétel, hogy a jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Az Alkotmánybíróság döntéseiben felhívta a figyelmet, hogy a jogállamiságnak számos összetevője van. Kiemelte, hogy egy demokratikus jogállamban, ahhoz, hogy a természetes és jogi személyek életviszonyaikat, működésüket, magatartásukat a jog által előírtakhoz tudják igazítani, az elvárt kötelezettségeiknek eleget tudjanak tenni, szükség van a joganyag és a jogi eljárások stabilitására, a változásokra való felkészüléshez megfelelő idő biztosítására, az egyértelműségre, a követhetőségre és érthetőségre.
2. Az Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdése alapján mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez, e jog érvényesülését Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő. Az Alkotmánybíróság több korábbi, az Alaptörvény értelmezése során továbbra is relevánsnak tekinthető határozatában bontotta ki a (legmagasabb szintű) testi és lelki egészséghez való jog tartalmát és korlátozhatóságát28. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a (legmagasabb szintű) testi és lelki egészséghez való jogként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez. Az alkotmánybírósági gyakorlat utal arra is, hogy az államnak e jog megvalósulása érdekében meghatározott, az egészségügyi intézmények és orvosi ellátás megszervezésére irányuló kötelezettsége annyit feltétlenül jelent, hogy az állam köteles megteremteni egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul. Az állam szabadsága nem terjed odáig, hogy anélkül üresítse ki az egyik legfontosabb garanciális intézmény tartalmát, hogy helyette nem építi ki az alapvető jog megvalósulásának azonos súlyú biztosítékait. Az Alkotmánybíróság ugyanakkor utalt arra is, hogy az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás körében elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek volna minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna. Az Alkotmánybíróság olvasatában az ilyen szélső eseteken túl azonban az állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje. Az egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen. Az az Alkotmányba foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.
Már korábbi vizsgálataim kapcsán kifejtettem, hogy a jogalkalmazási gyakorlatra fókuszáló ombudsmani jogvédelemnek az egészséghez való jog biztosításával összefüggő állami kötelezettségekkel kapcsolatban lehetősége van akár az Alkotmánybíróság által követettől eltérő, további alapjogi követelmények megfogalmazására és kibontására. Önmagában ugyanis az a tény, hogy az Alkotmánybíróság, annak alacsonyabb mércéje miatt valamely jogszabályi rendelkezést, jogi-szervezeti megoldást az egészséghez való jog érvényesülése szempontjából – a fenti gyakorlat alapján – nem minősít alkotmányellenesnek, még egyáltalán nem zárja ki azt a lehetőséget, hogy e norma gyakorlati alkalmazásával, hatásával és következményeivel kapcsolatban az egészséghez való joggal, vagy ennek alanyi jellegű részjogosítványával, az egészségügyi ellátáshoz való jogosultsággal összefüggő visszásság megállapítására kerüljön sor. Az ombudsmani jogvédelem eltérő, magasabb mércéjében két végpont határozható meg. Értelemszerűen nem állapítható meg az egészséghez való joggal összefüggő visszásság pusztán egy intézmény megszüntetése, átalakítása, összevonása, feladatátadása miatt, egy ilyen szemlélet parttalanná és esetlegessé tenné az alapvető jogok biztosa által biztosított jogvédelmet. Más a helyzet, ha az egészségügyi intézményrendszeren belül, így például az autizmussal és egyéb fogyatékossággal élő beteg ellátás területén meghatározott helyeken, megyékben vagy régiókban bizonyos speciális szakellátások érdemben elérhetetlenné válnak és ez az állapot hosszú időn keresztül „stabilizálódik”.

III. Az ügy érdeme tekintetében
Jelentésemben azt vizsgáltam, hogy veszélyezteti-e a biztonságos betegellátást, rontja-e az ellátáshoz való hozzáférést és a betegjogok érvényesülését a kellő létszámú szakember (gyógyszerész, asszisztens, szakasszisztens) hiánya.
A vizsgálati tapasztalatok összegzéseként megállapítható, hogy a gyógyszerészhiány okai igen szerteágazóak és több tényezőre vezethetők vissza: 

A gyógyszerészi gondozás kiváltotta többletfeladatok
A 2006. év végén lezajlott patikaliberalizáció a gyógyszerészek és (szak)asszisztensek kompetencia körének megváltoztatása szakemberhiányt generált. A szakemberlétszám fejlesztésre szorul tehát, különös tekintettel a gyógyszerészi gondozás bevezetésére, mely hatását tekintve megnöveli a szakember igényt, hiszen a gyógyszerészekre mindezen törvényi feladatok teljesítésével, több feladat hárul. 
A gyógyszer gazdaságossági törvény szerint, a gyógyszerészi gondozás bevezetésének indoka, hogy a gyógyszerészet az elmúlt években intenzív megújulásnak, átalakulásnak indult, elkezdődött egy új gyógyszerészi szemlélet, ennek egyik lényeges eleme, hogy a gyógyszerészi tevékenység a kereskedelmi jellegéből a szolgáltatás felé halad. A gyógyszerészi gondozás kulcsembere: a gyógyszerész és az általa meghatározott feladatokkal megbízott expediáló szakasszisztens. Ezen szakemberek vannak abban a helyzetben, hogy – segíteni tudják a betegeket a megfelelő gyógyszer kiválasztásában és annak helyes alkalmazásában, – akár napi kapcsolatban lehetnek a beteggel, illetve adott esetben a beteg hozzátartozójával. Ezért jelentős szerepet tölthetnek be a lakosság egészségügyi felvilágosításában, a gyógyszeres kezelés hatékonyabbá tételében, a gyógyszeres terápia ellenőrzésében, a nem kívánt mellékhatások, kölcsönhatások kiszűrésében.
A törvény 63. § (6) bekezdése szerint a gyógyszerészi oklevéllel nem rendelkező személy gyógyszer készítésénél csak gyógyszerész felügyelete és irányítása mellett segédkezhet. Kizárólag orvosi rendelvényre kiadható gyógyszert csak gyógyszerész vagy gyógyszertári szakasszisztens szolgáltathat ki.  A fenti törvény rendelkezés bővítette a szakasszisztensek kompetencia körét, mindamellett, hogy az egészségügyi asszisztens képzés egyenetlen, nem megfelelő színvonalú. 
A fenti törvényi rendelkezésekből a gyógyszerészekre háruló kibővített gyógyszerészi szolgáltatások tovább fokozzák a szakember szükségletet, hiszen ugyanazon (amúgy is alacsony számú) gyógyszertári szaklétszám mellett a gyógyszerészekre háruló feladatok tovább gyarapodtak. A gyakorlatban az is probléma, hogy a jelentős gyógyszerész hiány miatt sokszor elkerülhetetlen, hogy a rendelvényre kiadható gyógyszert az asszisztencia szolgáltatja ki, mely veszélyeztetheti a biztonságos betegellátást.

Az egyetemi szintű gyógyszerészképzésben részt vevők alacsony száma
Jelenleg négy egyetemen folyik gyógyszerészképzés a Debreceni Egyetemen, a Pécsi Tudományegyetemen, a Semmelweis és a Szegedi Tudományegyetemen. A mellékletekben található adatok alapján megállapítható, hogy a gyógyszerészképzésre felvettek létszáma a 2004-2010 közötti adatokat összevetve lassú emelkedést mutat, kivéve a 2008-as évet, amikor jelentősebb visszaesés volt tapasztalható, ezt követően a felvettek létszáma ismét lassú emelkedésnek indult.
A Kamara legutóbbi hivatalos 2008 januári adatai szerint, a lakossági gyógyszerellátásban 5030 (szak)gyógyszerész, 6850 (szak)asszisztens és 2900 egyéb foglalkoztatott dolgozik. Az egy gyógyszertárra jutó átlagos foglalkoztatott létszám 6,8. Az egyidejűleg jelen lévő szaklétszám 3,5-ről 3,2-re csökkent. Ezek az adatok vitathatatlanul súlyos szakemberhiányt jeleznek. 
A szakemberek szerint a szűkös szaklétszám miatt gyógyszertári alap-tevékenységek sorvadnak el (pl. magisztrális gyógyszerkészítés), túlterheltek a szakemberek és az asszisztensek is, sok esetben a kompetenciájuknak nem megfelelő tevékenységet kénytelenek folytatni, a gyógyszertárak számára egyre nehezebb megoldani a gyógyszertár nyitvatartási idejében a gyógyszerészi jelenlét biztosítását.  Mindennek gyógyszer- és ellátás biztonsági kockázata van.

A gyógyszertári asszisztensek és szakasszisztensek képzésének nem megfelelő színvonala 
A megkeresett szervek válaszai alapján összegezhető, hogy az asszisztensek, szakasszisztensek képzésének színvonala nem egyenletes, a megnövekedett kompetencia ellenére a képzés rendszerében leépülés tapasztalható, a képzésre vonatkozó jogszabályi előírások pedig sokszor nem érvényesülnek a gyakorlatban.
A szakasszisztens képzés tekintetében megállapítható, hogy elsődlegesen az ismeretanyag átadásának és a gyakorlati tudás elsajátításának személyi, tárgyi feltételei nem megfelelőek, valamint az óraszámokra vonatkozó előírásokban mutatkozó hiányosságok jelentik a legtöbb problémát. 
A nemzetgazdasági miniszter válaszából kitűnik, hogy az akkreditációs lehetőségek nem kötelező jellegűek, továbbá éles piaci verseny alakult ki a felnőttképzést folytató intézmények között, mely esetenként a képzések minőségi mutatóinak romlásához is vezethet. A szakemberek és a nemzetgazdasági miniszter tájékoztatása alapján, sok esetben a szakmai vizsgákon is tetten érhető, hogy az oktatás, képzés nem a szakmai követelmények széles körű elsajátítására, a szakma gyakorlásához szükséges ismeretek átadására, a szakma fogásainak begyakorlására irányul, hanem csak a szakmai vizsga várható „minimumkövetelményeinek” teljesítése a felkészítés célja.
Tekintettel arra, hogy a gyógyszereket szakismerettel nem rendelkező személyek vásárolják, a betegek egészségének védelme érdekében elengedhetetlen követelmény, a gyógyszerészek és szakasszisztensek megbízható közreműködése, a vásárlók tényszerű, hiteles információkkal, felvilágosítással rendelkezzenek.
A 2012. január 1-jén hatályba lépett új szakképzési törvény az iskolai rendszerű és az iskolarendszeren kívüli szakképzés tartalmi szabályozórendszerét némiképp közelítette egymáshoz, emellett erősíti a törvény a gyakorlati képzés szakértők általi ellenőrzését, minőségének javítását. Komplex szakmai és törvényességi ellenőrzési rendszert rögzít a szakképzés egészére, továbbá megteremti az Országos Képzési Jegyzék (OKJ), a szakmai és vizsgakövetelmények átdolgozásának kereteit a korszerűbb tartalmi képzés érdekében. Ugyanakkor bár az új szakképzési törvény előírja, hogy az OKJ-ban a szakképesítés megszerzéséhez szükséges képzés képzés-szervezési formától függő adott időtartamát kell meghatározni, az Országos Képzési Jegyzékről és az Országos Képzési Jegyzék módosításának eljárásrendjéről szóló 133/2010. Korm. rendelet azonban a gyógyszertári asszisztens- és gyógyszertári szakasszisztens képzés maximális képzési idejét tartalmazza, a minimális képzési időt vagy a képzés időtartamát azonban nem. Így továbbra is lehetővé válik különböző időtartamú szakképzések szervezése, mely fenntartja az egészségügyi asszisztensképzés egyenetlen színvonalát.
Mindezek alapján megállapítottam, hogy a szakképzésről szóló 2011. évi CLXXXVII. törvény és az Országos Képzési Jegyzékről és az Országos Képzési Jegyzék módosításának eljárásrendjéről szóló 133/2010. Korm. rendelet rendelkezései a képzési idők meghatározása tekintetében egymással nincsenek összhangban, amely a jogállamiság elvéből levezethető jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz.
Magyarországon jelenleg nem áll rendelkezésre kellő számú gyógyszerész, asszisztens illetve szakasszisztens a szükségleteknek megfelelő ellátás biztosítására, továbbá az egészségügyi asszisztens képzés színvonala egyenetlenségeket mutat. 
Mindezekre tekintettel megállapítom, hogy a több okra visszavezethető gyógyszerész szakember hiány, valamint az egészségügyi asszisztens képzés nem megfelelő, egyenlőtlen színvonala, a gyógyszer fogyasztásra szoruló személyek egészséghez fűződő és az egészségügyi ellátáshoz való alapvető jogával összefüggő  visszásságot idéz elő.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében, az Ajbt. 31. §-a alapján felkérem az oktatásért és egészségügyért felelős emberi erőforrások miniszterét, hogy 
1. a graduális gyógyszerészképzés tekintetében a létszámnorma meghatározására vonatkozó előterjesztése során – együttműködve a kompetens szaktárcákkal – a gyógyszerész és egészségügyi asszisztencia utánpótlás jelenlegi helyzetét, a súlyos gyógyszerészi szaklétszám hiány és a gyógyszerészi gondozás szakemberszükségletet generáló tényezőit figyelembe véve járjon el; 
2. A szakasszisztensek megnövekedett kompetencia körére tekintettel a hatáskörébe tartozó egészségügyi asszisztens képzések szakmai tartalmát vizsgálja felül, továbbá a biztonságos betegellátáshoz szükséges, megfelelően magas szintű tudással rendelkező szakemberháttér kialakítása érdekében teremtse meg az egészségügyi asszisztensek kompetencia köreinek és a képzés szakmai színvonalának összhangját;
3. A szakképzésért felelős nemzetgazdasági miniszterrel együttműködve tegyen lépéseket az iskolarendszerű és az iskolarendszeren kívüli egészségügyi asszisztensképzés színvonalának teljes körű egységesítése érdekében.

Az Ajbt. 31. §-a alapján felkérem a szakképzésért felelős nemzetgazdasági minisztert, hogy biztosítsa az iskolarendszeren kívüli egészségügyi asszisztensképzést végző intézmények működésének hatékony, tényleges és folyamatos felülvizsgálatát, annak érdekében, hogy a képzések személyi és tárgyi minimumfeltételeire, szakmai és vizsga követelményeire vonatkozó jogszabályi rendelkezések a gyakorlatban is maradéktalanul érvényesüljenek.
Az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem a nemzetgazdasági minisztert és az egészségügyért felelős emberi erőforrások miniszterét, hogy kezdeményezzék az Országos Képzési Jegyzékről és az Országos Képzési Jegyzék módosításának eljárásrendjéről szóló 133/2010. Korm. rendeletben foglalt, a gyógyszertári asszisztens és gyógyszerkiadó szakasszisztens képzés képzési idejének, a szakképzésről szóló 2011. évi CLXXXVII. törvény előírásaival való összhangja megteremtését célzó módosítását.

Budapest, 2012. május 29.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.
Mellékletek:
1. számú melléklet
A graduális képzésre az elmúlt években felvett gyógyszerészek száma
Szak	2004	2005	2206	2007	2008	2009	2010	
orvos	740	900	968	983	978	906	978	
fogorvos	128	178	202	179	170	188	195	
gyógyszerész	290	320	330	343	282	304	326	
osztatlan képzés összes	1158	1398	1500	1505	1430	1398	1499	

2. számú melléklet
Szakgyógyszerészi központi gyakornoki keretszámok a következők
2005	2206	2007	2008	2009	
310	297	27	35	35	

3 számú melléklet: Lábjegyzet
1 1994. évi LIV. törvény
2 A rendelet előkészítése során a Kamara az Egészségügyi Szakképző és Továbbképző Intézettel (ETI), a Magyar Egészségügyi Szakdolgozói Kamarával (MESZK) és a Gyógyszertári Asszisztensek Szakmai Egyesületével (GYASZE) összehangolt álláspontot képviselt. 
3 A kamara elnökének becslése szerint a gyógyszertár-láncokhoz tartozó gyógyszertárak száma meghaladja az 500-at. A gyógyszertár-láncok között egyre dominánsabb módon vannak jelen a szakmai nagybefektetők által létrehozott, vertikálisan integrált láncok. A különböző összefonódások révén a teljes vertikumra (gyógyszergyár – nagykereskedő - gyógyszertár) kiterjedő vertikális struktúrák is létrejöttek és gyors ütemben erősödnek. A gyógyszertár- láncokra jellemző, hogy a gyógyszerészek önálló gyógyszerész-szakmai döntéshozatali pozíciói sérülnek. A korábban egyéni vállalkozóként vagy betéti társasági formában működő gyógyszertárak folyamatosan lépnek át más vállalkozási formába. Új jelenség az ún. ”egészségház-konstrukció”, melynek lényege, hogy befektetői közreműködéssel, települési önkormányzatok támogatásával, integrált alapellátási egységek jönnek létre, melyben közös tulajdonosi/irányítási felügyelet alatt működnek az orvosi rendelők a gyógyszertárral. A befektetések megtérülését elsősorban a gyógyszertári bevételekre alapozzák. Ez a konstrukció már nemcsak a gyógyszerész, hanem az egészségházba ”beterelt” orvos szakmai függetlenségét is veszélyezteti és kiszolgáltatottá teheti az önkormányzatot az alapellátás-szervezési kötelezettségeinek teljesítésében. Az ”egészségház” konstrukció a gyógyszertárak közötti versenyt is gátolja.
4 Az elmúlt években a Kamara többször kezdeményezte, hogy a gyors ütemben nehezedő gazdasági körülmények, illetve az árrés rendszer belső szerkezeti problémái miatt a gyógyszertárak ún. kompenzációs vagy konzultációs díjban részesüljenek, illetve valósuljon meg árrés korrekció. A támogatáspolitikában és a gyógyszerrendelés szabályozásában bekövetkezett változások miatt a gyógyszer-kiskereskedelmi ágazat az elmúlt időszakban jelentős gazdasági problémákkal került szembe. A csökkenő árréstömeg - bevétel és a működő egységek számának gyors növekedése miatt az egy gyógyszertárra jutó árréstömeg - bevétel drasztikus mértékben csökkent.
5 A Kamara elnökének tájékoztatása szerint, a humán egészségügyi ellátás területén foglalkoztatott (szak)gyógyszerészek és (szak)asszisztensek személyi jellegű ráfordításait figyelembe véve, a gyógyszer kiskereskedelemben számolt személyi jellegű ráfordítások 49,8 Mrd f't-ot tesznek ki ami – a személyi jellegű és egyéb költségek 68:32-es tapasztalati arányát feltételezve - ágazati szinten veszteséges működésre, a felhalmozott tőke felélésére illetve szürkegazdasági módszerek alkalmazására utal. A jelenlegi gazdálkodási paraméterek mellett még a jelenlegi szaklétszám és összetétel sem tartható meg középtávon, ennek következtében a szakmai problémák további súlyosbodására kell számítani.
6 A szaklétszám kialakításában, a beszállítói szerződésekben, a szakmai és a szakmai vonatkozású marketing kérdésekben is a tulajdonos szava a meghatározó. Terjed a szakmai szabályokat figyelmen kívül hagyó gyógyszer expediálási gyakorlat. Számos esetben olyan marketing eszközök alkalmazására kerül sor (pl. támogatott gyógyszerek vásárlása esetén bónuszok biztosítása), melyek nem is a vásárlói hasznok növelésére, hanem a piacszerzésre irányulnak. Ma a gyógyszertári üzem vitel alakításában a forgalombővítés és a profitszempontok elsődlegessége biztosított a szakmai megfontolások helyett. Az MGYK a szabályozás sürgős módosítását számos ponton indokoltnak tartja. A módosításoknak ki kellene terjedniük az állami jogkör megtartására a patika létesítés szabályozásában, a patika létesítés újraszabályozására, a személyi jogos és a felelős vezető gyógyszerész menedzsment jogainak kialakítására, a gyógyszertár-tulajdonosi kör jelenleginél körülírtabb meghatározására (pl. off-shore cégek kizárása, gyógyszergyárak, nagykereskedők, orvosok, külföldiek kizárására), gyógyszertári tevékenység szakmai színvonalának biztosítására, az etikai szabályozás megváltoztatására, a kamara etikai jogköreinek a helyreállítására, a patikák működőképességének megőrzésére, az új gyógyszertári szolgáltatások (gyógyszerészi gondozás) elterjedésének biztosítására, és mindazokra a rendeleti szintű szabályozási pontokra, melyek a kiegyensúlyozott működés lehetőségét biztosítják.
7 A gyógyszerkiadó szakasszisztens-képzés feladat- és tulajdonságprofiljára vonatkozó szakmai előterjesztés úgy került kialakításra, hogy az elnevezésben megjelölt tevékenység végzésére a szakasszisztens – kompetenciakörének figyelembe vételével – alkalmas legyen. A korábbi években ilyen elnevezéssel szakasszisztens-képzés nem folyt, ugyanakkor a korábbi főleg gyógyszerellátó szakasszisztensi curriculum sok vonatkozásban átfedést mutat a gyógyszerkiadó szakasszisztensi curriculummal (pl. a gyógyszer hatástan tananyag 150 órás képzési időtartama). A szakma álláspontja szerint indokolt, hogy a korábban különböző, analitikai, gazdálkodási gyógyszerellátási szakasszisztensi elnevezéssel oklevelet szerzettek a gyógyszertárban a gyógyszerkiadó szakasszisztensi feladatkört nevesített felhatalmazással is elláthassák. Ehhez viszont az szükséges, hogy részükre – megfelelő feltételek teljesítését követően (gyógyszertárban gyógyszerkiadói feladatok ellátása) – e tevékenység végzés dokumentáltan legyen lehetséges. A Kamara a gyógyszertári asszisztens és a gyógyszerkiadó szakasszisztens szakképzés feladat és tulajdonságprofiljára tett javaslatában az ETI, az MGYK és a MESZK jelezte, hogy a gyógyszerkiadó szakasszisztens szakképzésben való hallgatói részvétel alapfeltételének tartják a gyógyszertári asszisztens képzettség meglétét. Álláspontjuk szerint, a kétéves gyógyszertári asszisztens iskola elvégzése nélkül eredményes gyógyszerkiadó szakasszisztens képzés nem folyhat, ezért a vonatkozó jogszabályok módosítását javasolták. 
8 1. számú melléklet
9 2. számú melléklet
10 A szakgyógyszerészek esetében 2010. és 2011. évekre államilag támogatott keretszám meghirdetésére nem került sor.
11 52 720 01 0010 52 03 OKJ; 52-es szintű középszintű szakképesítés
12 52 720 01 0001 54 04 OKJ; 54-es, emelt szintű szakképesítés-ráépülés.
13 A NEFMI rendelet 1. számú melléklete szerint a fenti képesítéseknek érettségi vizsga a bemeneti feltétele, továbbá a Gyógyszerkiadó szakasszisztens szakápoló szakképesítés szakmai előképzettségi feltétele 52 720 01 0010 52 03 azonosító számú Gyógyszertári asszisztens szakképesítés vagy 5.2 szintű egészségügyi szakmacsoporton belüli szakirányú ismereteket tartalmazó szakképesítés vagy ennek megfelelő, OKJ előtti, államilag elismert szakképesítés kompetenciaméréssel az 52 720 01 0010 52 03 azonosító számú Gyógyszertári asszisztens szakképesítés követelmény moduljaiból.
14 16. §-ának (2) bekezdése
15 8. § és 18. §-ainak rendelkezései
16 4. § (2) bekezdése
17 2. § (4) bekezdés
18 A rendszer jogszabályi hátterét a felnőttképzésről szóló 2001. évi CI. törvény (Fktv.) és ennek végrehajtási rendeletei, a felnőttképzést folytató intézmények és a felnőttképzési programok akkreditációjának szabályairól szóló 22/2004 (11.16.) Korm. rendelet, valamint az akkreditációs eljárás és követelményrendszer részletes szabályairól szóló 24/2004. (VI. 22.) FMM rendelet alkotják.
19 a szakképzésről szóló 1993. évi LXXVI. törvény 5.-ában foglaltak alapján 
20 8/2006. (III. 23.) OM rendelet 4. § (2) bekezdése
21 A vizsgaszervezési jogosultságokat korábban a szakképesítésért felelős miniszterek pályázat alapján jogszabályban határozták meg, míg a szakmai vizsga megszervezésére vonatkozó engedély kiadásának és a vizsgaszervezési tevékenység ellenőrzésének részletes szabályairól szóló 111/2010. (IV. 9.) Korm. rendelet hatálybalépését követően a jogosultságok hatósági engedélyezési eljárás keretében szerezhetők meg.
22 A felnőttképzést folytató intézmények tevékenységének, nyilvántartásba vételének részletes szabályait a felnőttképzési tevékenység megkezdésének és folytatásának részletes szabályairól szóló 2/2010. (II. 16.) SZMM rendelet határozza meg.
23 Fktv. 16. §-ában előírtak alapján
24 Fktv. 10. §-ában foglaltak alapján
25 Az állami foglalkoztatási szerv a gyakorlati foglalkozás helye szerint illetékes területi gazdasági kamara bevonásával ellenőrzi, hogy az OKJ-s képzések esetén a felnőttképzést folytató intézmény a gyakorlati foglalkozást a szakmai és vizsgakövetelményekben, valamint a külön jogszabályban meghatározott feltételek szerint folytatja-e.
26 a felnőttképzési programok akkreditációjának szabályairól szóló 22/2004 (11.16.) Korm. rendelet alapján
27 Lásd ezzel összefüggésben az X/2349/2012. AB határozatot, mely szerint „[…] Az egyes intézményekről, alapelvekről és rendelkezésekről kialakított értelmezése a határozataiban található meg. Az Alkotmánybíróságnak azokra az alapértékekre, emberi jogokra és szabadságokra, továbbá alkotmányos intézményekre vonatkozó megállapításai, amelyek az Alaptörvényben nem változtak meg alapvetően, érvényesek maradnak. Az előző Alkotmányon alapuló alkotmánybírósági döntésekben kifejtett elvi jelentőségű megállapítások értelemszerűen irányadók az Alaptörvényt értelmező alkotmánybírósági döntésekben is. Ez azonban nem jelenti az előző Alkotmányon alapuló határozatokban kifejtettek vizsgálódás nélküli, mechanikus átvételét, hanem az előző Alkotmány és az Alaptörvény megfelelő szabályainak összevetését és gondos mérlegelést kíván. Ha az összevetésnek az az eredménye, hogy az alkotmányjogi szabályozás változatlan vagy jelentős mértékben hasonló, az átvételnek nincs akadálya. Másrészt az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni.”
28 Az egészséghez való joggal kapcsolatos gyakorlatot összegzi a 109/2008. (IX. 26.) AB határozat.