Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az AJB 672/2011. számú ügyben

Előadó: dr. Varga Éva Csilla
dr. Tóth Lívia
A vizsgálat megindulása
A 2011-ben megindított „Beteg jogaink – Egészséges méltóság” elnevezésű egészségügyi projekt keretében kiemelt figyelmet fordítok a fogyatékossággal élők és a pszichiátriai betegek egészségügyi ellátásának és szociális gondozásának alapjogi aspektusú kontrolljára is. Az elmúlt évben ugyanis egyre több panasz érkezett hozzám pszichiátriai betegségben szenvedő fiatalok szüleitől, akik gyermekük bentlakásos intézményben történő elhelyezéséhez kérték a segítségemet. 
A panaszosok arról számoltak be, hogy a lakóhelyükön – esetenként az egész országban – nem találnak olyan egészségügyi intézményt, illetve szociális otthont, amely agresszív, (közvetlen) veszélyeztető magatartású, speciális ellátást igénylő gyermekük hosszú távú gondozását tudná biztosítani. 
A panaszokban foglaltak alapján felmerült több, az Alkotmányban deklarált alapjoggal kapcsolatos visszásság gyanúja, ezért az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (a továbbiakban: Obtv.) 16.§ (2) bekezdése értelmében hivatalból vizsgálatot indítottam. A vizsgálat során az Obtv. 18. § (2) és (4) bekezdése alapján tájékoztatást kértem a Nemzeti Erőforrás Minisztériumtól, és szakmai álláspontjának kifejtésére kértem az Országos Pszichiátriai Központ igazgatóját.
Tekintettel a vizsgált panaszügyek tényállásának hasonlóságára, a súlyos pszichiátriai betegségben szenvedő betegek gondozásával kapcsolatos általános jellegű megállapításaimat és intézkedési javaslataimat egy átfogó jelentésben foglaltam össze.

A megállapított tényállás
I. Az egyes ügyekben megállapított tényállások
1. A panaszos szülő arról számolt be, hogy gyermekénél 2003-ban skizofréniát és borderline szindrómát diagnosztizáltak, több alkalommal állt gyógykezelés alatt agresszív magatartása miatt. 2009-ben a bíróság cselekvőképességet korlátozó gondnokság alá helyezte, a Debreceni Városi Gyámhivatal pedig a panaszost rendelte ki gondnokának. A férfi ön- és közveszélyes magatartása miatt otthoni ápolása aránytalan terhet és nehézségeket ró édesanyjára, több alkalommal kellett rendőrséghez fordulnia, mert fia tört-zúzott a lakásban. A panaszos régóta keresi a megfelelő intézményi elhelyezés lehetőségét, de a férfi súlyos állapota miatt sehol sem tudják vállalni gondozását.
Megkeresésemre Debrecen Megyei Jogú Város polgármestere arról tájékoztatott, hogy az önkormányzat a pszichiátriai betegek állapotának és helyzetének megfelelő gondozásáról szakosított ellátási formában gondoskodik. A város fenntartásában működő pszichiátriai betegek otthona, Debrecen MJ Város Terápiás Háza a panaszos gyermekének felvételi kérelmét egyéb betegségére és egyéb életkörülményeire való hivatkozással utasította el. A Szociális Bizottság elutasító határozatának indoklásában javaslattal élt az érintett betegségeinek megfelelő intézményben történő elhelyezésére vonatkozóan. (AJB 672/2011.)
2. Az autizmussal élő és a szkizoaffektív zavar mániás típusában szenvedő, önálló életvitelre teljes mértékben képtelen fiatal felnőttet a Pásztói Városi Bíróság cselekvőképességet kizáró gondnokság alá helyezte. Eddig 11 alkalommal állt pszichiátriai kezelés alatt, beutalását minden esetben az otthonában jelentkező veszélyeztető magatartása indokolta. A szakorvosi vélemény szerint jelenlegi egészségi és mentális állapota folyamatos, speciális ellátást igényel. Gyógyszeres kezelése ellenére élete végéig várható agresszivitásának újbóli időközönkénti fellángolása, amely esetén speciális pszichiátriai ápolói eljárásokra van szükség, mint pl. átmeneti rögzítés, sedativ injekció alkalmazása. 
A panaszos édesanya – aki a fiatalember gondnoka is egyben – előadta, hogy fia agresszív viselkedése veszélyezteti a két kiskorú lánytestvérének testi épségét, a fiatalember már többször bántalmazta őt, az édesapját és a testvéreit is.
A szakorvos a fiatalember családból való mielőbbi kiemelését és speciális intézményben való elhelyezését javasolta. 2010 júniusától az Ipolypart Ápoló Gondozó Otthon és Rehabilitációs Intézetben került elhelyezésre, azonban agresszív magatartása miatt 2010 júliusától nem vállalta a további gondozását. Az intézet vezetője döntését azzal indokolta, hogy a négyszáz férőhelyes intézményben nem tudja garantálni a többi ellátott esetleges provokáló magatartásának megelőzését. Rámutatott arra, hogy azon ellátást igénylő személy, aki súlyos, antiszociális, közösségi együttélésre képtelen személyiség zavarban szenved, csak abban az esetben vehető fel pszichiátriai betegek otthonába, ha az intézmény az alapbetegséggel összefüggésben is képes szolgáltatást nyújtani. Az intézmény azonban a fiatalember számára megfelelő szolgáltatást nem tud biztosítani.
A szülők megkeresték a Nógrád Megyei Önkormányzat Közgyűlésének elnökét, aki válaszában kiemelte, hogy az önkormányzat kötelező feladatát képezi a pszichiátriai betegek bentlakásos intézményi ellátásának megszervezése. A feladat ellátására hozta létre a ludányhalászi Ipolypart Ápoló Gondozó Otthont, amely azonban a különleges ellátást igénylők részére már nem tud szolgáltatást biztosítani. 
Az önkormányzat az országos adatbázis alapján megküldte a szülők számára azon intézmények listáját, amelyek vállalják a speciális gondozást igénylő betegek gondozását.
A szülők, majd az intézmény igazgatója is kezdeményezte a fiatal áthelyezését a gyöngyösi Autista Segítő Központba, ahol a férőhelyre várakozók között nyilvántartják. A szülők kérelmet nyújtottak be a tiszafüredi Szivárvány-ház Fogyatékosok Református Otthonához, a Dunaalmási Református Szeretetház Fogyatékosokat Ápoló-Gondozó Otthonába is, gyermeküket azonban ezek az intézmények sem tudják fogadni. (AJB 1573/2011.)
A nemzeti erőforrás miniszterének a fenti két esettel kapcsolatban rámutatott arra, hogy a hatályos jogszabályok nem teszik lehetővé az akutan violens, agresszív pszichiátriai betegek felvételét pszichiátriai betegek otthonába. E betegek ellátása hazánkban jelenleg az egészségügyi ellátórendszeren belül pszichiátriai osztályokon történik, tekintettel arra, hogy magas biztonsági fokozatú ún. high security egység – a büntetés-végrehajtás intézményrendszerébe tartozó Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet (IMEI) kivételével – nem működik. Mind az agresszív pszichiátriai betegek, mind az egészségügyi dolgozók számára biztonságos és orvos szakmai szempontoknak megfelelő ellátást ez a speciális személyi és tárgyi feltételekkel rendelkező „civil” high security egység biztosíthatná.
Rámutatott arra, hogy a Nemzeti Erőforrás Minisztérium Egészségügyért Felelős Államtitkársága többek között a pszichiátriai és addiktológiai ellátórendszerből hiányzó ellátások megteremtése és biztosítása miatt döntött az Országos Pszichiátriai és Addiktológiai Intézet (OPAI) kialakítása mellett. Az Államtitkárság az új országos intézet szakmai profilján belül tervezi egy 3×15 ágyas, zsiliprendszerben működő high security egység létrehozását, amelynek feladata kifejezetten a violens pszichiátriai betegek ellátása lenne.
A Semmelweis Tervben meghatározott egészségügyi struktúra-átalakítással járó feladatokról, a kiemelt feladatok végrehajtásához szükséges intézkedésekről szóló 1208/2011. (VI. 28.) Korm. határozat 1.9.b.) pontja úgy rendelkezik, hogy a nemzeti erőforrás miniszternek 2011. december 31-ig el kell készítenie az új országos Pszichiátriai és Addiktológiai Intézet megvalósíthatósági tanulmányát, figyelemmel a magas biztonságú és elmemegfigyelő részleg kialakítására.
A megvalósíthatósági tanulmány tartalmazni fogja a high security egység kialakításával összefüggésben szükségessé váló jogszabály-módosítások felsorolását, illetve szakmai koncepcióját is.
3. Egy hozzám intézett másik beadványban a 19 éves autista, értelmi fogyatékos fiatal édesanyja előadta, hogy gyermekkora óta sok helyen kezelték már gyermekét. A fiatal férfi súlyos autizmusban szenved, önálló életvitelre teljes mértékben képtelen, folyamatos nyugtalanság és nagyfokú agresszivitás jellemzi viselkedését. Többször kellett zárt osztályra szállítani, a szakorvosi javaslatok, vélemények alapján sürgős intézményi elhelyezése indokolt, „elsősorban speciális, autisták számára működő rehabilitációs intézeti, ennek hiányában ápoló-gondozó otthoni ellátás javasolt”. Édesanyja azt sérelmezi, hogy évek óta nem tudja megoldani gyermeke intézményi elhelyezését, az intézmények ugyanis vagy telítettségre, vagy a férfi súlyos állapotára hivatkozva rendre elutasítják az elhelyezési kérelmeket, nem tudják vállalni gondozását. A helyzet azonban elmondása szerint tarthatatlan, a már felnőtt gyermek otthoni ápolása olyan fizikai, lelki és anyagi megterhelést ró a szülőkre, amit nem képesek már sokáig viselni. Éjszaka nem tudnak pihenni, nappal, ha ébren van, nem marad a lakásban, ha nem viszik autózni, vagy sétálni, akkor őrjöng. Képes napi 20 km-t gyalogolni, de sok esetben csak úgy nyugszik el, ha megy az autó (havi 20-30.000 Ft benzin költség). Nem szállíttathatja örökké a zárt osztályra, mert ott sem tudnak mit kezdeni vele, néhány napig bent tartják, szükség esetén rögzítik, vagy leszedálják. A szülők kilátástalannak látják helyzetüket, melyben sem ők, sem a gyermekük nem tud emberhez méltó módon élni. 
A nemzeti erőforrás miniszter a fenti ügyben fontosnak tartotta hangsúlyozni, hogy a súlyos állapotú, folyamatos nyugtalansággal és dühkitörésekkel küzdő autizmussal élő személyek esetében a Szoctv. az ápolást-gondozást nyújtó intézmények feladataként – a teljes körű ellátás körében – a külön jogszabályban meghatározott egészségügyi ellátásról való gondoskodást nevezi meg [67. § (1) bek]. Bentlakásos intézményben – az SzCsM rendelet alapján – az ellátottak egészségügyi ellátásának keretében alapápolásukról kell gondoskodni, a szakorvosi, illetve a sürgősségi ellátást igénylő esetekben csak a hozzájutást kell biztosítani [50. § (2) bek.]. A panaszbeadvánnyal érintett fiatal felnőtt szociális intézményi elhelyezésének biztosításához így még azt megelőzően szükséges lenne egészségi, mentális, pszichés állapotának stabilizálása, hogy a közösségi életre alkalmassá váljon. Emellett a szociális intézménybe történő bekerülését követően is csak kórházi keretek között kerülhet majd sor az egészségügyi szakellátására, amennyiben az szükségessé válik.
A fiatalember elhelyezése – a rendelkezésemre álló információk alapján – eljárásom során megoldódott, a fiatalt egy alapítványi otthonban sikerült elhelyezni, amely azonban jelentős anyagi terhet ró a családra. (AJB 1573/2010.)
Az Országos Pszichiátriai Központ (OPK) igazgatója megkeresésemre arról tájékoztatott, hogy Magyarországon jelenleg – a büntetés-végrehajtás intézményrendszerébe tartozó IMEI kivételével – nem működik magasabb biztonsági fokozatúnak minősíthető pszichiátriai intézet, osztály, vagy részleg. 
Kifejtette, hogy amennyiben a beteg „csak agresszív, veszélyes", de (még) nem követett el semmilyen büntetendő cselekményt, akkor a tartósabb - tehát az aktuális (közvetlen) veszélyeztető magatartás megszűnése után is fenntartott - magasabb biztonsági fokozatú elhelyezése csak a jogi szabályozás módosítása után történhet jogszerűen. 
Válaszában kitért arra is, hogy az OPAI 3x 15 ágyas ún. magasabb biztonságú osztálya a súlyosan violens betegek akut kezelésére lehet alkalmas, az esetlegesen szükséges tartós elhelyezést más szervezeti keretben kell biztosítani. A tartós elhelyezést igénylő, súlyosan violens betegek számát jelenleg nem lehet megítélni, de megjegyezte, hogy a betegek állapota a kezelés és az idő függvényében változhat, javulhat. Egyelőre ezt az ágyszámot szükségesnek és egyben elégségesnek tartja.
Rámutatott arra, hogy a jelenlegi ellátórendszer úgy épül fel, hogy a pszichiátriai betegek tartós intézeti elhelyezése nem az egészségügyi, hanem szinte kizárólag a szociális ellátórendszer feladata. A szociális intézményekben hozzáférhető ellátás azonban a pszichiátriai betegek egy részének nem elégséges, ezek a betegek hosszabb távú egészségügyi ellátást igényelnének. Ez a büntetendő cselekményt elkövető pszichiátriai betegek esetében elfogadott, ezeket a betegeket hosszú ideig kezelik az IMEI-ben. Az olyan violens betegek elhelyezésére, akik (még) nem követtek el olyan cselekményt, amely miatt az IMEI-be kerülhetnének, de – éppen preventív okokból – szükség lenne tartósabb kezelésükre, nem állnak rendelkezésre megfelelő pszichiátriai intézetek.
Utalt arra, hogy a sürgősségi, illetve kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelés hatálya alatt álló pszichiátriai beteg intézetből való elbocsátása tekintetében a gyakorlatban a jogalkalmazók körében jelentős jogbizonytalanság tapasztalható. Véleménye szerint részletesebb és egyértelmű szabályozásra lenne szükség különös tekintettel arra, hogy az intézetből való elbocsátás, illetve annak megtagadása kapcsán a jogalkalmazónak a beteg alapvető alkotmányos jogának korlátozásáról kell döntenie.
Az Eütv. értelmében a sürgősségi intenzív felvétel akkor indokolt, ha a pszichiátriai beteg közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít, és ez csak azonnali pszichiátriai intézeti gyógykezelésbe vétellel hárítható el. A pszichiátriai intézetből el kell bocsátani a beteget, ha intézeti gyógykezelése a továbbiakban nem indokolt. A két rendelkezés összevetése alapján kétirányú jogi értelmezés adódik. Elfogadható egyrészt az az érvelés, miszerint a beteget akkor kell elbocsátani, ha már nem tanúsít (közvetlen) veszélyeztető magatartást. Ugyanakkor a rendelkezések úgy is értelmezhetőek, hogy a két mondat más-más életviszonyt szabályoz, az első a sürgősségi intézeti felvételről, míg a második a sürgősségi felvétel indokoltságának, illetve a kötelező gyógykezelés elrendelésének vizsgálatáról szól. 
Hangsúlyozta, hogy szakmailag a pszichiátriai intézeti gyógykezelés nem csak (közvetlen) veszélyeztető magatartás esetén indokolt, hanem ennél lényegesen szélesebb tüneti körben. Szükséges lehet az intézeti gyógykezelés például olyan pszichotikus tünetek fennállása esetén is, amelyek nem vezetnek (közvetlen) veszélyeztető magatartáshoz. A sürgősségi intézeti felvételt igénylő akut esetek nagy része esetén a beteg állapota hullámzó, állandóan változik, időnként (közvetlen) veszélyeztető magatartást tanúsít, máskor pedig nem.
Megemlítette, hogy a betegek jelentős részénél a (közvetlen) veszélyeztető magatartás csak meghatározott személyekkel pl. a beteg téveszméiben szereplő családtagokkal, vagy másokkal kapcsolatban áll fönn. Ilyen esetben a szakember számára nyilvánvaló, hogy az egyensúlyba még nem került beteg eredeti környezetébe visszakerülve nagy eséllyel újra „veszélyessé” válik, de nem egyértelmű, hogy ez a helyzet jogalapja lehet-e az intézetben tartásának akkor is, ha az intézetben egyáltalán nem tanúsít (közvetlen) veszélyeztető magatartást.
A kötelező gyógykezelés jogalapja a veszélyeztető magatartás. A törvény értelmében a beteget az intézetből el kell bocsátani, ha gyógykezelése már nem indokolt. Ez a rendelkezés a szakemberek számára alig értelmezhető, különösen azért, mert a gyógykezelés jelző nélkül szerepel. Azok a betegek, akiknek a kötelező gyógykezelés szükséges (lenne), főszabályként olyan mentális zavarban szenvednek, amely hosszadalmas, nem ritkán élethossziglani gyógykezelést igényelnek. A jogszabály ilyen értelmezése esetén a beteg elvileg igen hosszú ideig tartható az intézetben, amennyiben ezt a bírósági felülvizsgálat is jóváhagyja. A hosszú távú ellátásnak azonban szervezeti-intézményi, valamint finanszírozási korlátai vannak.
Megjegyezte, hogy a kötelező gyógykezelés szakmai tartalma is bizonytalan. A jelenleg hatályos szabályozás (az Eütv. és az ESzCsM rendelet) csak a korlátozó intézkedésként alkalmazható eljárásokról szól, azonban nem rendelkezik arról, hogy a kötelező gyógykezelés vajon túlterjeszkedhet-e a korlátozásokon, vagy sem. Ennek az a jelentősége, hogy a korlátozó intézkedések a jogszabályok alapján kizárólag a (közvetlen) veszélyeztető magatartás elhárítására alkalmazhatók. A jogszabályok nem adnak iránymutatást arra, hogy mit tehetnek az egészségügyi dolgozók akkor, amikor a (közvetlen) veszélyeztető magatartás megszűnt. 

Az érintett alkotmányos jogok
• A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.” [Alkotmány 2. § (1) bekezdés] 
• Az élethez és emberi méltósághoz való jog: „A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani.” [Alkotmány 54. § (1) bekezdés]
• Az egyenlő bánásmód követelménye: „A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.” [Alkotmány 70/A. § (1) bekezdés]
Az esélyegyenlőség előmozdításának követelménye: „A Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti.” [Alkotmány 70/A. § (3) bekezdés]
• A lehető legmagasabb szintű egészséghez való jog: „A Magyar Köztársaság területén élőknek joguk van a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez. Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg.” [Alkotmány 70/D. § (1)-(2) bekezdés]

Alkalmazott jogszabályok
– az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény (Obtv.)
– a szociális igazgatásról és a szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény (Szoctv.)
– az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.)
– a személyes gondoskodást nyújtó szociális ellátások igénybevételéről szóló 9/1999. (XI.24. ) SZCSM rendelet (SZCSM rendelet)
– a személyes gondoskodást nyújtó szociális intézmények szakmai feladatairól és működésük feltételeiről szóló 1/2000. (I. 7.) SzCsM rendelet (SzCsM rendelet 2.)
– a kényszergyógykezelés és az ideiglenes kényszergyógykezelés végrehajtásáról, valamint az Igazságügyi Megfigyelő- és Elmegyógyító Intézet feladatairól, működéséről szóló 36/2003. (X. 3.) IM rendelet (IM rendelet)
– a pszichiátriai betegek intézeti felvételének és az ellátásuk során alkalmazható korlátozó intézkedések szabályairól szóló 60/2004. (VII. 6.) ESzCsM rendelet (ESzCsM rendelet)

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. § (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Elsőként azt vizsgáltam, hogy az ügyben érintett szervekre kiterjed-e a hatásköröm. Az ombudsmanok a kezdetektől – az intézmények nagyfokú autonómiáját szem előtt tartva – közszolgáltatást végző szervként vizsgálták a szociális bentlakásos intézményeket. 
A Szoctv. 88. § (1) bekezdése szerint a megyei és a fővárosi önkormányzat köteles gondoskodni azoknak a szakosított ellátásoknak a megszervezéséről, amelyek biztosítására a Szoctv. alapján a települési önkormányzat nem köteles így az ápolást, gondozást nyújtó intézmény fenntartásáról, ide értve a pszichiátriai betegek otthonát és a fogyatékos személyek otthonát. Az Obtv., valamint a Szoctv. idézett rendelkezése alapján tehát a bentlakásos szociális intézmény közszolgáltató.
A konkrét panaszok áttekintése során és az OPK felvetése alapján az alkalmazandó jogszabályok hiányosságaival összefüggésben több, a jogalkalmazási gyakorlatra kihatással lévő problémát is észleltem, így eljárásomat – az Obtv. 25. §-ában foglaltaknak megfelelően – kiterjesztettem a jogi szabályozás vizsgálatára. 

II. Az érintett alkotmányos jogok tekintetében
1. 1. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság töretlen gyakorlata által követett értelmezés szerint a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak a biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből folyó követelmény, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.1
2. Az Alkotmány 54. § (1) bekezdése alapján a Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektől senkit nem lehet önkényesen megfosztani. Az emberi méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Az egyenlő méltósághoz való jog az élethez való joggal egységben azt biztosítja, hogy ne lehessen emberi életek értéke között jogilag különbséget tenni. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.2
Az alkotmánybírósági gyakorlat kiemeli, hogy az emberi méltósághoz való jog az ún. általános személyiségi jog egyik megfogalmazásának tekinthető. Az általános személyiségi jog „anyajog”, azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alapjogok egyike sem alkalmazható. A modern alkotmányokban, illetve alkotmánybírósági gyakorlatban „a személyiség szabad kibontakozásához való jog”, „az önrendelkezés szabadságához való jog”, „általános cselekvési szabadság”, továbbá „a magánszférához való jog” elnevezésekkel szerepel. Az általános személyiségi jognak fontos elemét képezi az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog, amely – mint az összes ún. különös személyiségi jog – elsősorban az egyén autonómiáját, döntési és cselekvési szabadságát védi. Az Alkotmánybíróság felfogásában a személyi szabadság az egyén olyan autonómiáját jelenti, amely feltételezi a teljes akarati és cselekvési szabadságot a jog keretei között. A személyi szabadság joga mindenkivel szemben érvényesülő jog, amely minden embert megillet, ugyanakkor nem részesül abszolút védelemben, mivel törvényben meghatározott esetekben korlátozható.3
A méltósághoz való jognak részét képezi az is, hogy minden embert másokkal egyenlő méltóságú személyként kell kezelni, vagyis az egyes emberek és embercsoportok között tilos indokolatlan, ésszerűtlen különbséget tenni.4
Ahogyan arra már a korábbi jelentésemben5 hivatkoztam, az Alkotmány külön nem nevesíti a betegjogokat, de az emberi méltósághoz való jogból, és az önrendelkezési jogból levezethetőek. A betegjogokra vonatkozó lényeges, garanciális rendelkezéseket az Eütv. tartalmazza. Az emberi méltósághoz való jogot érvényre juttató Eütv. betegjogi katalógusa nevesíti – többek közt – az egészségi ellátáshoz való jogot, a beteg emberi méltósághoz való jogát, tájékoztatásához való jogát, önrendelkezési jogát és az ellátás visszautasításához való jogát.
3. Az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése rendelkezik arról, hogy a Magyar Köztársaság mindenki számára biztosítja az alapjogokat bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül. 
A (3) bekezdés szerint a Magyar Köztársaság a jogegyenlőség megvalósulását az esélyegyenlőtlenségek kiküszöbölését célzó intézkedésekkel is segíti.
Az Alkotmány fentebb idézett rendelkezése – amint azt az Alkotmánybíróság 30/1997. (IV. 29.) AB határozatában is kifejtette – a jogegyenlőség követelményét rögzíti, ami azt jelenti, hogy az állam, mint közhatalom – mint jogalkotó és jogalkalmazó – a jogok és kötelezettségek megállapítása során köteles az azonos helyzetben levő jogalanyokat indokolatlan megkülönböztetés nélkül, egyenlőkként kezelni. 
A különbségtétel alkotmányosságának feltétele, hogy a jogszabály egyenlőként (egyenlő méltóságú személyként) kezelje az érintett személyeket, és szempontjaikat azonos körültekintéssel, elfogulatlansággal mérlegelje. A 32/1991. (VI. 6.) AB határozat szerint a megkülönböztetésnek egymással összehasonlítható alanyi körre kell vonatkoznia. Kizárja az alkotmányellenességet, ha az egyenlőtlenség a jogi konstrukciók különbözőségéből, különböző jogi helyzetekből fakad. Tehát az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében megfogalmazott megkülönböztetési tilalom nem jelenti azt, hogy mindenfajta megkülönböztetés sérti a jogok egyenlő elosztásának alkotmányos követelményét. A megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként (egyenlő méltóságú személyként) kell kezelnie, azaz az emberi méltóság alapjogán nem eshet csorba, azonos tisztelettel és körültekintéssel, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és a kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni. 
A hátrányos megkülönböztetés tilalma (Alkotmány 70/A. § (1) bek.) és az esélyegyenlőség biztosítása, előmozdítása (70/A. § (3) bek.) az állam számára eltérő jellegű, de szorosan összekapcsolódó feladatot, kötelezettséget jelent. A jogegyenlőség megteremtése, az egyenlő méltóságú személyként kezelés biztosítása elsődleges állami kötelezettség, míg az esélyegyenlőség elősegítése az állam részéről egy jogi lehetőséget biztosít. Lehetőséget, ugyanakkor bizonyos, valamely tulajdonságuk (pl. életkor, betegség, testi fogyatékosság) miatti sajátos, kiszolgáltatottabb helyzetük miatt objektíve hátrányba kerülő személyek csoportjainál az állami beavatkozás nem fakultatív feladat: az állam itt köteles hatékony lépéseket tenni az eredendően és súlyosan egyenlőtlen helyzet felszámolására. A speciális, objektíve hátrányos helyzetben lévő jogalanyok számára ugyanis csak az esélyegyenlőtlenség kiküszöbölését célzó állami kötelezettségvállalás, többletjogok biztosítása teremthet lehetőséget az egyenlő esélyekre. 
Az alkotmánybírósági gyakorlat szerint az állam szabadságot élvez abban, hogy milyen módon, milyen jogi, normatív és anyagi eszközökkel teljesíti az esélyegyenlőség előmozdítására vonatkozó alkotmányos kötelezettségét, mint államcélt: figyelembe kell venni és mérlegelni lehet az eszközök megválasztásában az állam teherbíró képességét.6
A pozitív diszkrimináció eszközével kapcsolatban kialakított alkotmánybírósági gyakorlat szerint „az azonos méltóság jogából esetenként következhet olyan jog is, hogy a javakat és esélyeket mindenki számára (mennyiségileg is) egyenlően osszák el. De ha valamely – az alkotmányba nem ütköző – társadalmi cél, vagy valamely alkotmányos jog csakis úgy érvényesíthető, hogy e szűkebb értelemben vett egyenlőség nem valósítható meg, akkor az ilyen pozitív diszkriminációt nem lehet alkotmányellenesnek minősíteni […] a pozitív diszkrimináció korlátjának a tágabb értelemben leírt, tehát az egyenlő méltóságra vonatkoztató megkülönböztetés tilalma, illetve az alkotmányban pozitívan megfogalmazott alapjogok tekintendők. Bár a társadalmi egyenlőség, mint cél, mint társadalmi érdek, megelőzhet egyéni érdekeket, de nem kerülhet az egyén alkotmányos jogai elé7”.
Lényeges szempont az is, hogy a súlyos pszichiátriai betegek állapotukból adódóan nem csupán méltóságuk, önrendelkezési joguk kifejezett megsértésével szemben védtelenek, hanem – mivel jóformán semmilyen igény- vagy jogérvényesítésre nem vagy csak nagyon korlátozottan képesek – szinte teljes mértékben kiszolgáltatottak az ellátás során.8
4. Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte az Alkotmány 70/D. §-ában foglalt legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tartalmát.9
Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az Alkotmány 70/D. §-a alapján a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jogként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez.10 Az alkotmánybírósági gyakorlat utal arra is, hogy „[…] az államnak a 70/D. § (2) bekezdésben e jog megvalósulása érdekében meghatározott, az egészségügyi intézmények és orvosi ellátás megszervezésére irányuló kötelezettsége […] annyit feltétlenül jelent, hogy az állam köteles megteremteni egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul.” „Az állam szabadsága nem terjed odáig, hogy anélkül üresítse ki az egyik legfontosabb garanciális intézmény tartalmát, hogy helyette nem építi ki az alapvető jog megvalósulásának azonos súlyú biztosítékait.”11
Az Alkotmánybíróság ugyanakkor utalt arra is, hogy „az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás körében elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek volna minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna.” Az Alkotmánybíróság olvasatában „az ilyen szélső eseteken túl azonban az Alkotmány 70/D. §-ban meghatározott állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje. Az egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen, az az Alkotmány 70/D. § (2) bekezdésében foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.”12
Ahogy azt korábbi vizsgálatom kapcsán kifejtettem,13 álláspontom szerint a jogalkalmazási gyakorlatra fókuszáló ombudsmani jogvédelemnek az egészséghez való jog biztosításával összefüggő állami kötelezettségekkel kapcsolatban akár az alkotmánybíróságitól eltérő, további alapjogi követelmények megfogalmazására és kibontására van lehetősége. Önmagában ugyanis az a tény, hogy az AB alacsonyabb mércéje miatt valamely jogszabályi rendelkezést, jogi-szervezeti megoldást az egészséghez való jog érvényesülése szempontjából – a fenti gyakorlat alapján – nem minősít alkotmányellenesnek, még egyáltalán nem zárja ki azt a lehetőséget, hogy e norma gyakorlati alkalmazásával, hatásával és következményeivel kapcsolatban az egészséghez való joggal, vagy ennek alanyi jellegű részjogosítványával, az egészségügyi ellátáshoz való jogosultsággal összefüggő visszásság megállapítására kerüljön sor.
Az ombudsmani jogvédelem eltérő, magasabb mércéjében két végpont határozható meg. Értelemszerűen nem állapítható meg az egészséghez való joggal összefüggő visszásság pusztán egy intézmény megszüntetése, átalakítása, összevonása, feladatátadása miatt, egy ilyen szemlélet parttalanná és esetlegessé tenné az országgyűlési biztos által biztosított jogvédelmet. Más a helyzet, ha az egészségügyi intézményrendszeren belül, így például az autizmussal élő skizofrén betegek ellátás területén meghatározott helyeken, megyékben vagy régiókban bizonyos speciális szakellátások érdemben elérhetetlenné válnak és ez az állapot hosszú időn keresztül „stabilizálódik”.

III. A vizsgálat érdeme tekintetében
A jelentésemben egy alapjogi szempontú áttekintést kívántam adni a súlyosan violens pszichiátriai betegek intézeti ellátásának jelenlegi helyzetéről, a tapasztalt problémák, hiányosságok bemutatásával. 
Az ombudsmani vizsgálat nem terjedt és nem is terjedhetett ki a (közvetlen) veszélyeztető magatartású pszichiátriai betegek egészségügyi ellátásával kapcsolatos hatékonysági, célszerűségi, szakmai megfontolásokra. Jelentésemben kizárólag annak a vizsgálatára szorítkoztam, hogy a violens pszichiátriai betegek bentlakásos intézményben történő elhelyezési lehetőségei, illetve e lehetőségek hiánya visszásnak tekinthetők-e az emberi méltósághoz való jog, a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog, továbbá az egyenlő bánásmód követelményének biztosítása szempontjából.
Ahogy azt korábbi vizsgálataim során is tettem,14 a vizsgálat lefolytatása során figyelembe vettem azt az – ombudsmani típusú jogvédelem szempontjából is releváns – általános érvényű alkotmánybírósági megállapítást is, amely szerint a tudományos igazságok kérdésében állást foglalni csak maga a tudomány lehet kompetens15, a tudományos igazságok, szakkérdések eldöntésére a tudomány és nem a jogvédelem képviselői hivatottak. 
A pszichiátriai betegek intézeti ellátásának hazai történetét áttekintve, megállapítható, hogy a kezdetektől a szociális szféra és az egészségügy is feladatának tekintette a pszichiátriai betegekről való gondoskodást. 
A pszichiátria első forradalma a XIX. század közepén következett be. Először magánintézetek jöttek létre, majd állami intézmények létrehozására is sor került. Egyre több kórházban alakítottak ki elmeosztályokat. A XX. század elejétől azoknak a pszichiátriai betegeknek, akik kórházi kezelést nem igényeltek, családi ápolási telepeket hoztak létre. A befogadó családok gondozták és ápolták őket. A II. világháború után a befogadó családok intézménye teljesen visszaszorult, munkaterápiás intézeteket és ún. elme-szociális otthonokat hoztak létre, többnyire vidéki kastélyokban, kúriákban, laktanyákban. 1980-ban 40 elmeszociális otthon működött az országban.16
A pszichiátriai betegek gyógykezeléséről már az 1972. évi II. törvény is rendelkezett, a szociális ellátásuk törvényi szabályozására 1993-ban került sor.
A jelenleg hatályos Eütv. 188. §-a értelmében pszichiátriai intézet minden olyan egészségügyi szolgáltatást vagy azt is nyújtó ellátóhely, amely pszichiátriai betegek pszichiátriai betegségükből eredő ellátását, továbbá felügyeletét, gondozását napi 24 órán át biztosítja, függetlenül az intézmény által nyújtott egyéb szolgáltatásoktól, fenntartójától és elnevezésétől, ideértve a közösségi pszichiátriai ellátást nyújtó intézetet is. 
A törvény értelmében veszélyeztető magatartású az a beteg, aki pszichés állapotának zavara következtében saját vagy mások életére, testi épségére, egészségére jelentős veszélyt jelenthet és a megbetegedés jellegére tekintettel a sürgős intézeti gyógykezelésbe vétele nem indokolt. 
A közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsító beteg – pszichés állapotának akut zavara következtében – saját vagy mások életére, testi épségére, egészségére közvetlen és súlyos veszélyt jelent.
Az Eütv. értelmében a pszichiátriai betegek gyógykezelésbe vétele történhet:
·	önkéntes gyógykezelés keretében a beteg beleegyezésével, cselekvőképtelen beteg esetében a jogszabály által meghatározott személy kérésére, (a cselekvőképességet kizáró gondnokság alatt álló pszichiátriai beteg helyett a gondnoka tehet önkéntességi nyilatkozatot),
·	sürgősségi gyógykezelés formájában közvetlen veszélyeztető magatartás esetén, az azt észlelő orvos intézkedése alapján,
·	kötelező gyógykezelésként, a bíróság kötelező intézeti gyógykezelést elrendelő határozata alapján.
Sürgősségi gyógykezelés szükségessége esetén a beteg felvételét követően a pszichiátriai intézet vezetője 24 órán belül a bíróság értesítésével kezdeményezi a beszállítás indokoltságának megállapítását és a kötelező pszichiátriai intézeti gyógykezelés elrendelését. A bíróság az értesítés kézhezvételétől számított 72 órán belül határozatot hoz. A bíróság határozatának meghozataláig a beteg ideiglenesen az intézetben tartható. 
A határozat meghozataláig elsősorban a veszélyeztető vagy közvetlen veszélyeztető magatartás megszüntetésére kell törekedni. 
A bíróság a sürgősséggel felvett beteg esetében akkor rendeli el a kötelező gyógykezelést, ha a beteg veszélyeztető magatartást tanúsít és fennáll az intézeti gyógykezelés szükségessége. A bíróság a gyógykezelés szükségességét harmincnaponként felülvizsgálja. A pszichiátriai intézetből el kell bocsátani a beteget, ha intézeti gyógykezelése a továbbiakban nem indokolt. 
A bíróság annak a pszichiátriai betegnek a kötelező intézeti gyógykezelését rendeli el, aki veszélyeztető magatartást tanúsít, de sürgősségi gyógykezelése nem indokolt. A kötelező gyógykezelés elrendelésére irányuló eljárást az annak szükségességét megállapító pszichiátriai gondozóintézet szakorvosa a bíróság értesítésével kezdeményezi és javaslatot tesz a gyógykezelést végző pszichiátriai intézetre. A bíróság a kötelező intézeti gyógykezelés szükségességét 30 naponként felülvizsgálja. A kötelező intézeti gyógykezelésre kötelezett beteget az intézet elbocsátja, ha gyógykezelése már nem indokolt.
A Szoctv. 67. § (1)-(2) bekezdései szerint az önmaguk ellátására nem, vagy csak folyamatos segítséggel képes személyek napi legalább háromszori étkeztetéséről, szükség szerint ruházattal, illetve textíliával való ellátásáról, mentális gondozásáról, a külön jogszabályban meghatározott egészségügyi ellátásáról, valamint lakhatásáról (a továbbiakban: teljes körű ellátás) az ápolást, gondozást nyújtó intézményben kell gondoskodni, feltéve, hogy ellátásuk más módon nem oldható meg. 
Ápolást, gondozást nyújtó intézmény az idősek otthona, a pszichiátriai betegek otthona, a szenvedélybetegek otthona, a fogyatékos személyek otthona, valamint a hajléktalanok otthona.
A 71. § (1)-(4) bekezdései értelmében pszichiátriai betegek otthonába az a krónikus pszichiátriai beteg vehető fel, aki az ellátás igénybevételének időpontjában nem veszélyeztető állapotú, akut gyógyintézeti kezelést nem igényel, és egészségi állapota, valamint szociális helyzete miatt önmaga ellátására segítséggel sem képes. Azon ellátást igénylő, akinek a kezelőorvos által meghatározott alapbetegsége súlyos antiszociális, közösségi együttélésre képtelen személyiségzavar, csak abban az esetben vehető fel a pszichiátriai betegek otthonába, ha az intézmény az alapbetegségével összefüggésben is szolgáltatást képes nyújtani számára. 
A pszichiátriai betegek otthonába történő felvételhez a területileg illetékes pszichiátriai gondozó szakorvosának, illetve – amennyiben az ellátás igénylése időpontjában kórházi kezelésben részesül – a fekvőbeteg-gyógyintézet pszichiátriai osztálya vezetőjének – az intézménybe történő felvételt megelőző – három hónapnál nem régebbi szakvéleménye szükséges. 
Amennyiben az ellátást igénybe vevőnek egészségi állapota miatt sürgősségi gyógykezelésre van szüksége, úgy az intézmény orvosa az arra illetékes egészségügyi szolgáltatónál kezdeményezi az ellátott pszichiátriai egészségügyi ellátását. A 93. § (1) bekezdése értelmében a szociális pszichiátriai otthonok – mint tartós bentlakásos elhelyezést biztosító intézmények – által nyújtott ellátás igénybevétele önkéntes, az ellátást igénylő, illetve törvényes képviselője szóbeli vagy írásbeli kérelmére történik. 
Az SzCsM rendelet szerint, ha az ellátásra vonatkozó igény férőhely hiányában nem teljesíthető, az intézményvezető erről – a nyilvántartásba vétel közlésével – írásban értesíti a jogosultat. A Szoctv. 94/E. § (1)-(4) bekezdései értelmében a személyes gondoskodást nyújtó szociális intézményi ellátást igénybe vevő ellátottnak joga van szociális helyzetére, egészségi és mentális állapotára tekintettel a szociális intézmény által biztosított teljes körű ellátásra, valamint egyéni szükségletei, speciális helyzete vagy állapota alapján az egyéni ellátás, szolgáltatás igénybevételére. A szociális szolgáltatások biztosítása során az egyenlő bánásmód követelményét meg kell tartani. 
Az intézmény az általa biztosított szolgáltatást olyan módon végzi, hogy figyelemmel legyen az ellátást igénybe vevőket megillető alkotmányos jogok maradéktalan és teljes körű tiszteletben tartására, különös figyelemmel az élethez, emberi méltósághoz, a testi épséghez, a testi-lelki egészséghez való jogra.
A fenti jogszabályi rendelkezések alapján a két ellátási forma, a szociális otthoni gondozás és a pszichiátriai osztályon történő kórházi kezelés közötti különbségek az alábbiakban foglalhatók össze:
Kötelező kórházi kezelésben csak akkor lehet a beteget részesíteni, ha veszélyeztető, illetve közvetlen veszélyeztető magatartást tanúsít. A kórházak pszichiátriai osztályai gyógykezelést végeznek, és ezt az ellátást a betegnek kötelező igénybe vennie, ha saját vagy mások életére, testi épségére, egészségére nézve veszélyes (vagy veszélyes lehet).
A szociális otthonba veszélyeztető állapotú, akut gyógyintézeti kezelést igénylő beteg nem vehető fel, ilyen intézményben olyan pszichiátriai betegek helyezhetők el, akik önmaguk ellátására segítséggel sem képesek, vagy nincs olyan személy, akitől ehhez segítséget kaphatnak. Azok a betegek, akiknek az alapbetegsége súlyos antiszociális, közösségi együttélésre képtelen személyiségzavar, csak akkor vehetők fel szociális otthonba, ha az intézmény a betegségével összefüggésben is nyújt szolgáltatást.
A fentiek alapján megállapítható, hogy azoknak a pszichiátriai betegeknek a hosszú távú ápolásáról, bentlakásos intézeti ellátásáról, akik a kórházi gyógykezelésnek köszönhetően ideiglenesen nem tanúsítanak veszélyeztető, illetve közvetlen veszélyeztető magatartást, azonban e magatartás – a szakorvos által javasolt gyógyszeres kezelés ellenére is – időszakonként visszatérően jelentkezik és emiatt speciális ellátást igényelnek sem az Eütv., sem a Szoctv. nem rendelkezik. 
Az Eütv. alapján az egészségügyi ellátáshoz való jog négy elemet foglal magába, amelyek a következők:
1. Minden betegnek joga van sürgős szükség esetén az életmentő, illetve a súlyos, vagy maradandó egészségkárosodás megelőzését biztosító ellátáshoz, valamint fájdalmának csillapításához és szenvedéseinek csökkentéséhez (Eütv. 6. §).
2. Minden betegnek joga van – jogszabályban meghatározott keretek között – az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és az egyenlő bánásmód követelményének megfelelő egészségügyi ellátáshoz (Eütv. 7. §)
3. A betegnek joga van az állapota által szakmailag indokolt egészségügyi szolgáltató és – ha a jogszabály kivételt nem tesz – a választott orvos egyetértésével az ellátást végző orvos megválasztásához (Eütv. 8. §).
4. Amennyiben a beteg az adott egészségügyi szolgáltatónál nem részesíthető az egészségi állapota által indokolt szükséges ellátásban, joga van a legrövidebb időn belül a megfelelő intézetbe való átirányításra, illetve várólistára való helyezésre (Eütv. 9. §).
A fentiek értelmében tehát a violens pszichiátriai betegeknek is alkotmányos joga a megfelelő egészségügyi ellátáshoz való hozzáférés nemcsak a pszichiátriai osztályokon a kötelező intézeti gyógykezelés keretében, hanem hosszabb távú intézeti ellátásuk során is. A kérdés az, hogy az egészségügyi állapotukból fakadóan visszatérően veszélyeztető magatartást tanúsító pszichiátriai betegek hosszú távú ápolását, speciális egészségügyi ellátását biztosító intézmények léteznek-e Magyarországon. 
A miniszter által említett Igazságügyi Megfigyelő és Elmegyógyító Intézet – melyet 1906-ban hoztak létre – jelenleg országos feladatkörű büntetés-végrehajtási egészségügyi intézet. A feladatát meghatározó IM rendelet szerint az intézet végrehajtja az olyan pszichiátriai betegek kényszergyógykezelését, illetve ideiglenes kényszergyógykezelését, akik személy elleni erőszakos vagy közveszélyt okozó büntetendő cselekményt követtek el, azonban elmeműködésük kóros állapota miatt nem büntethetők és tartani kell attól, hogy hasonló cselekményt fognak elkövetni. Ellátja továbbá az előzetes letartóztatottak pszichiátriai kezelését, elmeállapotának megfigyelését, kivizsgálását, valamint a szabadságvesztés végrehajtása alatt kóros elmeállapotúvá vált elítéltek gyógykezelését.
A panaszosok arról számoltak be, hogy hozzátartozójuk magatartása sokszor veszélyezteti a család többi tagjának életét, testi épségét. A fentiekben ismertetett beadványok alapján bármikor előfordulhat, hogy a pszichiátriai beteg a családtagját, illetőleg a környezetében tartózkodó más személy(eke)t bántalmazza, amelynek következménye akár bűncselekmény elkövetése is lehet.
Fontosnak tartom hangsúlyozni, hogy az időszakonként durva magatartást tanúsító pszichiátriai betegek intézeti gondozása, ápolása, folyamatos egészségügyi kontrollja azért szükséges, mert a család, a hozzátartozók az ellátásukra – egészségügyi szakképzettség hiányában – nem alkalmasak, éppen ezért nem is várható el tőlük, hogy a hozzátartozójuk dühkitörésére, agresszív, kiszámíthatatlan viselkedésére adekvát megoldást találjanak. Családi környezetben az emberhez méltó élet sem a családtagok, sem az ellátandó violens pszichiátriai beteg számára, még rendszeres pszichiátriai gondozói kontroll mellett sem biztosítható.
Utalni szeretnék arra is, hogy a fentiekben felvázolt problémával már az AJB 3330/2010. számú jelentésemben foglalkoztam. Ebben a Bács-Kiskun Megyei Önkormányzat Pszichiátriai és Fogyatékos Betegek Otthonát érintő panaszok kivizsgálásának eredményeit foglaltam össze. 
A jelentés szerint „az intézmény 7. osztályán a leginkább problémás ellátottak gondozása folyik, jelenleg is rendkívül magas számmal, 33 fővel működik, fogyatékos, pszichiátriai, szenvedélybeteg vagy éppen ezek kevert kórképével küzdő gondozottakkal. Létrehozásának elsődleges célja az volt, hogy a nehezen kezelhető, fokozottabb ellenőrzést, felügyeletet igénylő, a többi ellátottra veszélyes magatartást tanúsító ellátottak itt kerüljenek elhelyezésre, mert éppen állapotuk miatt nem illeszthetők be normál közösségbe. 
Az intézmény egyik gondozottja középsúlyos értelmi fogyatékos, 1996 óta az intézmény lakója, ezt megelőzően már legalább 20 különböző intézményben élt, ahol megpróbálták gondozását és fejlesztését, azonban alacsony tűrőképessége, intellektuális deficitje, indulatvezérelt, kontrollmentes dühkitörései meghiúsították fejlesztését és gondozását. Mivel állandó veszélyt jelent nemcsak gondozóira, hanem betegtársaira is, egyedül él egy rögzített bútorokkal berendezett szobában. Az intézmény jelenleg is keresi az ellátott állapotának megfelelő gondozási helyet, több alkalommal próbálkoztak áthelyezéssel, mindezidáig sikertelenül.
A helyszíni vizsgálatot folytató gyámhivatal megállapítása szerint az ellátott folyamatos korlátozás alatt él, mert csak így védhetők meg a körülötte élők testi épsége, de rámutatott arra, hogy az ilyen súlyos állapotú gondozottak kezelése túlnő a szociális ellátórendszer lehetőségein, az ellátott inkább igényel orvosi kezelést, mint szociális ellátást.”
E jelentésben arra a következtetésre jutottam, hogy jelenleg Magyarországon nincs olyan ellátóhely, amely az akut erőszakos, agresszív pszichiátriai betegek ellátását biztosítaná. 

Összegzés
A pszichiátriai betegek intézeti ellátásának vizsgálata során azt tapasztaltam, hogy a hatályos jogszabályok nem adnak egyértelmű és határozott iránymutatást arra vonatkozóan, hogy a súlyosan violens, agresszív pszichiátriai betegeket melyik intézménynek kell tartósan gondoznia, egyáltalán meddig tartson a kötelező intézeti gyógykezelésük, mikor bocsáthatók el a pszichiátriai osztályról. A fentebb idézett rendelkezések nem szólnak arról, hogy mely intézmények felelnek meg annak a feladatnak, amelyet egy violens pszichiátriai beteg tartós gondozása jelent. 
A témakörben folytatott ombudsmani vizsgálatok adatai szerint a szociális otthonok némelyike, mint pl. a kiskunhalasi otthon megpróbálja ellátni a súlyosan violens pszichiátriai betegeket, de az állapotuknak megfelelő ellátást nem tudnak nyújtani számukra, sőt komoly erőfeszítéseket kell tenniük annak érdekében, hogy a többi ellátott testi épségét megóvják, illetőleg a beteg önkárosító cselekedetét megakadályozzák. E betegek számára az emberhez méltó életkörülmények biztosítása ezekben az otthonokban szinte lehetetlen.
A kérdés az, hogy a súlyosan violens, időszakonként visszatérően (közvetlen) veszélyeztető magatartású betegek tartós bentlakást biztosító intézeti ellátása kizárólag a szociális szféra feladata, vagy az egészségügyi ellátórendszer hatékony közreműködése is szükséges ahhoz, hogy az egész életükben ápolásra szoruló pszichiátriai betegek állapotuknak megfelelő gondozásban részesüljenek. Erre a kérdésre a vonatkozó hatályos jogszabályok nem adnak egyértelmű választ. Ennek következtében ma Magyarországon nincs olyan intézmény, amely alkalmas arra, hogy ezeket a betegeket – akár életük végéig – gondozza.
Amint azt az Alkotmánybíróság kifejtette, az emberi méltósághoz való jognak két funkciója van. Egyrészt azt fejezi ki, hogy van egy abszolút határ, amelyen sem az állam, sem más emberek kényszerítő hatalma nem terjedhet túl, vagyis az autonómiának, az egyéni önrendelkezésnek egy mindenki más rendelkezése alól kivont magja, amelynél fogva az ember alany maradhat. A méltósághoz való jog másik funkciója az egyenlőség biztosítása.17
Az emberi méltóságnak tehát az is részét képezi, hogy minden embert egyenlő méltóságú személyként kell kezelni, vagyis az emberek között tilos indokolatlan, ésszerűtlen különbséget tenni. Az olyan pszichiátriai betegek vonatkozásában, akik számára az egészségi állapotuknak megfelelő tartós intézeti ellátást az állam nem biztosítja, indokolatlanul hátrányosabb helyzetbe kerülnek azon társaikhoz képest, akik számára ez az ellátás elérhető.
A kiszolgáltatott helyzetben lévő személyek, mint pl. a veszélyeztető magatartású pszichiátriai betegek formálisan egyenlőként való kezelése nem teremti meg a tényleges egyenjogúságukat, a valódi egyenlőség érdekében pozitív intézkedésre van szükség. Álláspontom szerint, amennyiben nincsenek meg a súlyosan violens pszichiátriai betegek bentlakásos intézményi ellátásának feltételei, az állam nem teljesíti az Alkotmány 70/A. § (3) bekezdéséből következő, az esélyegyenlőség előmozdítására vonatkozó kötelezettségét.18
Vizsgálatom alapján megállapítottam, a hatályos jogszabályok nem rendelkeznek arról, hogy mely intézmények feladata a súlyosan violens pszichiátriai betegek tartós bentlakásának, napi 24 órás ellátásának biztosítása, illetőleg nem egyértelműek abból a szempontból, hogy a pszichiátriai betegek kötelező intézeti gyógykezelés keretében meddig láthatók el az egészségügy intézményeiben. A fennálló jogi helyzet visszásságot okoz a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság elvével összefüggésben.
Ezen túlmenően jelenleg Magyarországon nem működnek olyan tartós bentlakást biztosító intézmények, amelyek megfelelő személyi és tárgyi feltételekkel rendelkeznek a violens pszichiátriai betegek ellátáshoz. E speciális, a tartós bentlakást biztosító intézményi ellátás teljes hiánya ellentétes az egyenlő bánásmód követelményével, valamint az érintett(ek) emberi méltósághoz és az egészséghez, ezen belül az egészségügyi ellátáshoz való jogával összefüggésben is visszásságot okoz.

Intézkedésem
A jelentésemben feltárt alkotmányos jogokkal összefüggő visszásság orvoslása és jövőbeni megelőzése érdekében az Obtv. 25. §-a alapján felkérem a nemzeti erőforrás minisztert, hogy 
a./ a személyi és tárgyi feltételek egyidejű meghatározásával, dolgozza ki a súlyosan violens pszichiátriai betegek tartós intézeti elhelyezésének jogszabályi kereteit, valamint – az egységes jogalkalmazás érdekében –pontosítsa a kötelező intézeti gyógykezelést érintő jogszabályi rendelkezéseket;
Az Obtv. 21. § (1) bekezdése alapján kérem, hogy
b./ tegyen határozott lépéseket a súlyosan violens pszichiátriai betegek tartós bentlakását biztosító olyan intézetek létrehozására, amelyek speciális működési feltételeik révén biztosítani tudják a betegek megfelelő egészségügyi ellátását.

Budapest, 2011. november 5.

Prof. Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 9/1992. (I. 30.) és 56/1991. (XI. 8.) AB határozat
2 64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 
3Vö. 8/1990. (IV. 23.) AB határozat, 56/1994. (XI. 10.) AB határozat, 65/2003. (XII. 18.) AB határozat, 96/2008. (VII. 3.) AB határozat.
4 Halmai Gábor és Tóth Gábor Attila (szerk.): i. m. 269. o., Sári János: Alapjogok, Alkotmánytan II. Osiris Kiadó, Budapest 2004. 94. o. és Drinóczi Tímea (szerk.): i. m. 58. o.
5 AJB-3536/2009. számú jelentés
6 AJB-4541/2010. számú jelentés
7 16/1991. (IV. 20.) AB határozat, ABH 1991, 
8  AJB 3536/2009.
9 109/2008. (IX. 26.) AB határozat
10 56/1995. (IX. 15.) AB határozat, ABH 1995, 260, 270., 37/2000. (X. 31.) AB határozat, ABH 2000, 293, 297.
11 77/1995. (XII. 21.) AB határozat, ABH 1995, 390, 396-397.
12Az Alkotmánybíróság szerint „az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás sokféleképpen szervezhető meg. Az Alkotmányból eredően senkinek sincs alanyi joga egy meghatározott szervezési módra. Másrészt nincs alkotmányos ismérv arra, hogy a rendszer önmagában mennyiben alkalmas a biztosításon alapuló betegellátáshoz való jogosultságok teljesítését garantálni. Ezért a rendszer alkotmányellenessége csak olyan szélső esetben állapítható meg, ha egyértelmű, hogy a rendszer eleve alkalmatlan az államot terhelő kötelezettségek alkotmányosan még elfogadható minimumának teljesítésére.” ABH 1996, 173, 188-189.
13 AJB-3536/2009. számú jelentés
14 AJB 3536/2009
15 34/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 177, 182.
16 Bakonyi Péter: Téboly, Terápia, stigma, Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest 1983. 479-484. o.
17 23/1990. (X.31.) AB határozat
18 AJB 1989/2009. sz. jelentés