Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-4908/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Garaguly István 
Az eljárás megindulása
A „Válság vesztesei a paragrafusok fogságában” című projektem keretében azt a kérdést helyeztem vizsgálatom középpontjába, hogy a napjaink összetett gazdasági, pénzügyi, társadalmi, környezeti folyamatainak válsága okozta szűkülő lehetőségek, milyen új típusú alapjogi problémákat jelenítenek meg és ezekre a kihívásokra milyen, a jog által adható új típusú válaszok adhatók, amelyek a válság leküzdése mellett, valódi kiutat is jelenthetnek.
Az alapjogok inflálódása, értékének csökkenése a válságban sem engedhető meg, ellenkezőleg: a nehéz körülmények közepette az egyensúly, a társadalmi igazságosság keresése még fontosabb feladatunk, amelyhez az alkotmányos mércét – változatlanul – az alapvető jogok jelentik.
A válság fogalma többrétű: a gazdasági megrendüléssel párhuzamosan a társadalomban is megfigyelhetőek annak tünetei, ugyanakkor az aktuális pénzügyi-gazdasági-társadalmi válságot „körülvevő” környezeti válság, az éghajlatváltozás folyamata és a megelőzésére kidolgozott nemzetközi és nemzeti stratégiák és a programok megvalósítása is folyamatos kihívást és feladatot jelent, amely nem odázható, vagy halasztható későbbre pusztán az aktuálisan közvetlenebb problémákat okozó gazdasági vagy társadalmi válságtünetek miatt. 
A különböző válságfolyamatok sajátos összefüggésben vannak egymással, a kiútkeresés lehetősége is integrált módon lehetséges, az egyoldalú megoldások és válaszok más területeken felerősíthetik a válságtüneteket, ugyanakkor az integrált megközelítésű, problémacentrikus válaszok hosszú távú megoldást, a válság leküzdését eredményezhetik.
A gazdasági-pénzügyi válsággal közvetlenül összefüggő társadalmi szolidaritás válság-dimenziót a projekt keretében több területen vizsgáltam: a hajléktalanság problémájához kapcsolódóan a közterület-használat szigorításával kapcsolatos tendenciákat, az etnikai- szociális előítéletességgel, a diszkriminatív magatartás-formák erősödésével kapcsolatos egyes jelenségeket, a gazdasági-pénzügyi válság kiemelt témáiként a társadalombiztosítási rendszer átfogó elemzését (magánnyugdíj rendszer, rokkantnyugdíj átalakítása) tekintettem át, egyes pénzügyi jogi tárgyú, a válsághoz kapcsolódó problémákat vizsgáltam (magánszemélyek csődvédelme, végrehajtással kapcsolatos kérdések), valamint az egészségügyi dolgozók, orvosok, ápolók oktatásának, képzésének, életkörülményeinek vizsgálatát is elvégeztem.
Általános és a panaszügyekben egyaránt megmutatkozó tapasztalat, hogy a környezetvédelem szempontjai és a jövő nemzedékek ezekkel összefüggő érdekének érvényesülése sok esetben hátrányt szenved a hatósági döntések meghozatala során, az egészséges környezethez való alapvető jog „alul marad” a gazdasági válság miatt olykor aránytalan prioritást élvező gazdasági érdekekhez képest. 
A fenntartható fejlődés követelménye alatt a válságtendenciák torzító hatásai miatt sok esetben csak a gazdasági szempontú fenntarthatóságot értik, a környezetvédelmi és társadalmi szempontok olykor legfeljebb másodlagosak e döntéshozatali eljárásokban. A válság következtében így az egészséges környezethez való jog többször „versenyhátrányba” kerülhet a többi fontos társadalmi-gazdasági érdek érvényesüléséhez képest, amely sok esetben a jogi szabályozási környezet hiányos vagy ellentmondó voltára vezethető vissza. Ezen egyoldalúságok és ellentmondások következtében a jelen és a jövendő generáció tagjainak egészséges környezethez való joga folyamatosan sérülhet, illetve veszélyeztetett.
A projekt keretében a tematikus vizsgálatok környezetvédelmi témái között a megújuló energiaforrásoknak a villamosenergia-iparban való alkalmazásával kapcsolatosan azt a kérdéskört kívánom megvizsgálni, hogy a megújuló energiaforrások energetikai alkalmazhatóságának jogi feltételei, az engedélyezési eljárásokra vonatkozó hatályos szabályok mennyiben segítik elő, adott esetben mennyiben akadályozzák, gátolják a megújuló beruházások megjelenését a piacon, egyedi, kisközösségi, településrészi, települési, megyei, illetve országos szinten egyaránt. 
Vizsgálatomhoz felhasználtam a Nemzeti Fejlesztési Minisztérium által korábban „Magyarország megújuló energia hasznosítási nemzeti cselekvési tervéről” (NCsT) szóló kormány-előterjesztés véleményezéséhez megküldött, a Magyar Energia Hivatal (MEH) által készítetett háttértanulmányokat, továbbá megkerestem a Regionális Energetikai Kutató Központot, a Nemzeti Megújuló Energia Platformot, az Energiaklub Szakpolitikai Intézet és Módszertani Központot, a Magyar Biomassza Társaságot, a Magyar Biogáz Egyesületet, a Magyar Megújuló Energia Szövetséget, a Magyar Geotermális Egyesülést, a Magyar Hőszivattyú Szövetséget, a Magyar Napelem és Napkollektor Szövetséget, a MANAP Iparági Egyesülést, a Magyar Napenergia Társaságot, a Magyar Szélenergia Társaságot, a Magyar Szolár Szövetséget, a Magyar Termálenergia Társaságot, a Geotermikus Klasztert, valamint 34 települési önkormányzatot.

Az érintett alkotmányos jogok
-	A jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye: „Magyarország független, demokratikus jogállam.” [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés]
-	Vállalkozáshoz való jog: „Mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz.” [Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdés]
-	Az egészséges környezethez való jog: „Magyarország elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez.” [Alaptörvény XXI. cikk (1) bekezdés]
-	Az egyenlő bánásmód követelménye és a hátrányos megkülönböztetés tilalma, esélyegyenlőség: „Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, fogyatékosság, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti, vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.” „Magyarország az esélyegyenlőség megvalósulását külön intézkedésekkel segíti.” [Alaptörvény XV. cikk (2) és (4) bekezdés].

Alkalmazott jogszabályok
-	A megújuló energiaforrásból előállított energia támogatásáról, valamint a 2001/77/EK és a 2003/30/EK irányelv módosításáról és azt követő hatályon kívül helyezéséről szóló 2009/28/EK Európai Parlamenti és Tanácsi Irányelv (RES Irányelv)
-	A vízvédelmi politika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló 2000/60/EK Irányelv (Vízkeretirányelv, VKI)
-	Az egyes köz- és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak vizsgálatáról szóló 2011/92/EU (2011. december 13.) Európai Parlamenti és Tanácsi Irányelv (továbbiakban: KHV Irányelv)
-	A környezetszennyezés integrált megelőzéséről és csökkentéséről szóló 2008/1/EK (2008. január 15.) Európai Parlamenti és Tanácsi Irányelv (továbbiakban: IPPC Irányelv)
-	Az ENSZ Éghajlatváltozási Keretegyezménye és annak Kiotói Jegyzőkönyve végrehajtási keretrendszeréről szóló 2007. évi LX. törvény
-	A környezet védelmének általános szabályairól szóló 1995. évi LIII. törvény (Kvt.)
-	A környezeti hatásvizsgálatról és az egységes környezethasználati engedélyezési eljárásról szóló 314/2005. (XII. 25.) Korm. rendelet (Kvhr.)
-	A környezetvédelmi, természetvédelmi, vízügyi hatósági és igazgatási feladatokat ellátó szervek kijelöléséről szóló 347/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet (KhatKr.)
-	A Nemzeti Éghajlatváltozási Stratégiáról szóló 29/2008. (III. 20.) OGY határozat (NÉS)
-	Nemzeti Energiastratégiáról szóló 77/2011. (X. 14.) OGY határozat
-	A területfejlesztésről és a településrendezésről szóló 1996. évi XXI. törvény (TfTv.)
-	Az Országos Területrendezési Tervről szóló 2003. évi XXVI. törvény (OtrT.)
-	A településfejlesztési koncepció, a településfejlesztési program és a területrendezési terv tartalmi követelményeiről szóló 218/2009. (X. 6.) Korm. rendelet (TrtKr.)
-	Az épített környezet védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény (Étv.)
-	Az építésügyi hatósági eljárásokról, valamint a telekalakítási és az építészeti-műszaki dokumentációk tartalmáról szóló 37/2007. (XII. 13.) ÖTM rendelet (ÖTMr.) 
-	Az építésügyi és építésfelügyeleti hatósági eljárásokról és ellenőrzésekről, valamint az építésügyi hatósági szolgáltatásról szóló 312/2012. (XI. 8.) Korm. rendelet (Évhr.)
-	A Magyar Kereskedelmi Engedélyezési Hivatalról és a területi mérésügyi és műszaki biztonsági hatóságokról szóló 320/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet
-	A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.)
-	A vízgazdálkodásról szóló 1995. évi LVII. törvény (Vgt.)
-	A vizek hasznosítását, védelmét és kártételeinek elhárítását szolgáló tevékenységekre és létesítményekre vonatkozó általános szabályokról szóló 147/2010. (IV. 29.) Korm. rendelet (VízKr.)
-	A bányászatról szóló 1993. évi XLVIII. törvény (Btv.)
-	A bányászatról szóló 1993. évi XLVIII. törvény végrehajtásáról szóló 203/1998. (XII. 19.) Korm. rendelet (Bvhr.)
-	A villamos energiáról szóló 2007. évi LXXXVI. törvény (VET.)
-	A villamos energiáról szóló 2007. évi LXXXVI. törvény egyes rendelkezéseinek végrehajtásáról szóló 273/2007. (X. 19.) Korm. rendelet (VetVhr.)
-	A villamosenergia-ipari építésügyi hatósági engedélyezési eljárásról szóló 382/2007. (XII. 23.) Korm. rendelet (VillépKr.)
-	A megújuló energiaforrásból vagy hulladékból nyert energiával termelt villamos energia, valamint a kapcsoltan termelt villamos energia kötelező átvételéről és átvételi áráról szóló 389/2007. (XII. 23.) Kor. rendelet (KÁTr.)
-	Az átvételi kötelezettség alá eső villamos energiának az átviteli rendszerirányító által történő szétosztásáról és a szétosztás során alkalmazható árak meghatározásának módjáról szóló 109/2007. (XII. 23.) GKM rendelet (GKMr.)
-	A Magyar Energia Hivatal igazgatási szolgáltatási díjainak mértékéről, valamint az igazgatási szolgáltatási és a felügyeleti díj fizetésének szabályairól szóló 91/2007. (XI. 20.) GKM rendelet (MEH GKMr.)
-	Az európai uniós csatlakozással összefüggő egyes törvénymódosításokról, törvényi rendelkezések hatályon kívül helyezéséről, valamint egyes törvényi rendelkezések megállapításáról szóló 2004. évi XXIX. törvény (Panasztv.)
-	A hulladékgazdálkodásról szóló 2000. évi XLIII. törvény (régi Hgt.)
-	A hulladékról szóló 2012. évi CLXXXV. törvény (új Hgt.)
-	Az élelmiszerláncról és hatósági felügyeletről szóló 2008. évi XLVI. törvény
-	A hulladékok jegyzékéről szóló 16/2007. (VII. 18.) KöM rendelet
-	A nem emberi fogyasztásra szánt állati eredetű melléktermékekre vonatkozó állategészségügyi szabályok megállapításáról szóló 45/2012. (V. 8.) VM rendelet

A megállapított tényállás 
Az ENSZ Éghajlatváltozási Keretegyezménye és annak Kiotói Jegyzőkönyve végrehajtási keretrendszeréről szóló 2007. évi LX. törvénnyel összhangban első alkalommal a 2008–2025 időszakra került kidolgozásra a NÉS. A stratégiában meghatározták az éghajlatváltozással kapcsolatos célokat, eszközöket, prioritásokat. A kibocsátáscsökkentési lehetőségek között elsődleges hangsúlyt kapott az energetikai szerkezetváltás szükségessége és ennek keretében az energiaszektor kibocsátásait az energiahatékonyság növelésével (fajlagos energiafelhasználás-csökkentés), az energiatakarékosság növelésével (energiafogyasztás csökkentés), és a megújuló energia térnyerésének elősegítésével csökkentő, az éghajlatváltozási stratégiában kiemelt stratégiai célkitűzések. Az energetikai szerkezetváltás lényege a NÉS szerint, hogy a nagyrészt szén, olaj és földgáz felhasználása helyett a villamos energia előállítása túlnyomórészt vagy teljesen alacsony széntartalmú forrásokból származik: megújuló (szél- és napenergia, biomassza); a szén-dioxid kibocsátó erőművek szénbefogást és tárolást alkalmaznak; emellett a kibocsátás-csökkentését szolgálja még a nukleáris energia alkalmazása is.
A NÉS szerint az energetikai szerkezetváltás pozitív társadalmi hatása még, „hogy az alacsony széntartalmú gazdaságban elterjedten használt megújuló energia előállítása sokszor munkaigényesebb, mint a hagyományos energiatermelés. Ezért az átállás munkahelyeket teremt.”
Az energetikai szerkezetváltás hosszú távú hozadéka és jelentősége, hogy a munkahelyteremtés révén a gazdasági-pénzügyi válság leküzdését is szolgálja, a válságból kiutat jelent, ezért is kapcsolódik szorosan a „Válság vesztesei” projekt tematikájához a megújulók energiapiaci helyzetével összefüggő vizsgálat.
A NÉS célkitűzéseit a végrehajtására kétévente kidolgozandó Nemzeti Éghajlatváltozási Programok valósítják meg a kibocsátások csökkentésére, illetve korlátozására tett kötelezettségek meghatározása és teljesítése, tényleges és várható eredményeinek ellenőrzése érdekében. Jelenleg az 1005/2010. (I. 21.) Korm. határozattal elfogadott Nemzeti Éghajlatváltozási Program (NÉP) hatályos, amelynek I/1. Energetikai fejezete szerint „Az éghajlatváltozás elleni küzdelemben, az éghajlatváltozás kockázatának csökkentésében az energiaszektor döntő szerepet játszik, hiszen az üvegházhatású gázok kibocsátásának mintegy 45–50%-a ezen ágazathoz köthető. Csökkenteni kell tehát a fosszilis energiahordozók felhasználását, az ellátásbiztonság szempontjait szem előtt tartva pedig energiaforrás-struktúraváltást kell elérni a hazai energetikai iparban.”
Ennek érdekében a NÉP I. pontja a NÉS-ben meghatározott megújuló energiaforrás felhasználásának növelése érdekében a helyi energiaigényt helyi, megújuló energiaforrásokból kielégítő beruházások megvalósulásának ösztönzését, a megújuló energiák használatának regionális támogatását, a megújuló energia alapú térségfejlesztés érdekében a helyben rendelkezésre álló megújuló energiaforrásokon alapuló hő és/vagy villamosenergia-termelés ösztönzését, a megújuló alapon történő villamosenergia-termelés, és kapcsolt hő-és villamosenergia-termelés támogatását, a megújuló erőforrások (elsősorban nap-, szél- és vízenergia) előrejelzése tekintetében a szélenergia rövidtávú becslését, valamint a meglévő előrejelzések pontosítását lehetővé tévő rendszer kidolgozását és a klímatörvény elfogadását tűzi ki két éves időbeli hatálya szerinti közvetlenül megvalósítandó célként.
Magyarország energiapolitikáját a Nemzeti Energiastratégiáról szóló 77/2011. (X. 14.) OGY határozat 2030-ig szólóan határozza meg. Az energetikai struktúraváltás során megvalósítandó céljai között tartalmazza a teljes ellátási és fogyasztási láncot átfogó energiahatékonysági intézkedésekre, az alacsony CO2-intenzitású – elsődlegesen megújuló energiaforrásokra épülő – villamosenergia-termelés arányának növelésére és a megújuló és alternatív hőtermelés elterjesztésére irányuló célkitűzéseket. Több forgatókönyvet tartalmaz az energetika egészére („Ölbe tett kéz”, „Közös erőfeszítés”) és 2050-ig a villamos áram-szektorra az erőművi mix alapjellemzőire („Atom-Zöld”, „Anti atom-Zöld”, „Atom-Zöld+”, „Atom+-Zöld” „Atom-Szén-Zöld”, „Anti Atom-Zöld+”) vonatkozóan, amelyek közül a „Közös erőfeszítés” és az „Atom-Szén-Zöld” forgatókönyvet nyilvánítja az Energiastratégia a villamosenergia-előállítás szempontjából a legreálisabb jövőképnek és ezért megvalósítandó célkitűzésnek. Megújuló és alacsony szén-dioxid kibocsátású energiatermelés növelése tekintetében 2030-ig ugyanakkor az ambiciózus célkitűzésekhez képest mégis óvatos jövőképet tartalmaz az energiastratégia, amely szerint „A fenntartható energiaellátás érdekében a megújuló energia aránya a primerenergia-felhasználásban várhatóan a mai 7%-ról 20% közelébe emelkedik 2030-ig. A 2020-ig megvalósuló növekedési pályát – 14,65%-os részarány elérése a bruttó végső energiafelhasználásban a kitűzött cél – a Megújuló Energia Hasznosítási Cselekvési Terv mutatja be részletesen. A megújuló energiaforrásokon belül prioritást a kapcsoltan termelő biogáz és biomassza erőművek és a geotermikus energia-hasznosítás formái kapnak, amelyek elsősorban, de nem kizárólagosan hőtermelési célt szolgálnak. Emellett a napenergia-alapú hő- és villamos energia, valamint a szél által termelt villamos energia mennyiségében is növekedés várható. 2020 után nyílhat lehetőség a hazai napenergia potenciál nagyobb mértékű, közvetlen áramtermelésre való felhasználására a fotovillamos technológia árcsökkenése révén.
A bioenergia-hasznosítás szempontjából az energetikai rendeltetésű ültetvényekről származó alapanyaggal, valamint mezőgazdasági és ipari (például élelmiszeripari) melléktermékekkel dolgozó decentralizált energiatermelő egységek (például biogáz üzemek) kerülnek előtérbe. Szintén hangsúlyos kérdés az anyagában már nem hasznosítható kommunális és ipari hulladékok, illetve szennyvizek energetikai felhasználása.
A megújuló energiaforrások térnyerése mellett, az új atomerőművi blokk(okk)al számoló forgatókönyvekben (lásd az Energiastratégia melléklete) az atomenergia mai 16%-os részesedése is növekszik a primerenergia-felhasználásban 2030-ra. Mindezzel lehetővé válik a fosszilis energiahordozók részarányának jelentős csökkentése és az energiaellátással kapcsolatos üvegházhatású gázkibocsátás csökkentése.”
A NÉS-ben megállapított kibocsátás-csökkentési célok elérését a 2030-ig terjedő időszakban az Energiastratégia szerint a megújulók alkalmazása mellett hangsúlyozottan a nukleáris energia részesedésének növelésével kívánja elérni, a paksi atomerőmű jelenlegi blokkjainak üzemidőhosszabítását jóváhagyó 85/2005. (XI. 23.) OGY határozat és az új atomerőművi blokkokról létesítésének előkészítéséhez adott előzetes, elvi hozzájárulásról szóló  25/2009. (IV. 2.) OGY határozat alapján. A bővítésről szóló OGY határozat kapcsán a korábbi jövő nemzedékek országgyűlési biztosa megállapította, hogy az a meghozatala idején hatályos energetikai tervekkel, programokkal ellentétben a nukleáris energia energetikai részesedésének egyoldalú növelésére irányuló, önálló energiapolitikai döntésként, nem megfelelő környezetvédelmi és társadalmi előkészítést, megalapozást követően született.
A NÉS keretében a megújuló energiaforrások alkalmazásával kapcsolatos cél eléréséhez szükséges intézkedéseket és terveket a Magyarország Megújuló Energia Hasznosítási Cselekvési Terve (Nemzeti Cselekvési Terv – NCsT) tartalmazza, amely a VET. 3. § 47. pontjában szereplő meghatározása szerint „a közlekedésben, a villamosenergia-fogyasztásban, a fűtésben és hűtésben felhasznált, megújuló energiaforrásokból előállított energia 2020-as részarányaira vonatkozó – az energiahatékonysággal kapcsolatos egyéb intézkedéseknek a végső energiafogyasztásra gyakorolt hatásait figyelembe vevő – Magyarországra érvényes célértékeket, és az e célértékek elérésére alkalmas, foganatosítandó intézkedéseket tartalmazó terv.” 
Az NCsT 4. pontja a megvalósítását szolgáló hatályos és tervezett intézkedések között meghatározza: 
1. a fenntartható energiagazdálkodásról szóló törvény elfogadását 2011-ben, 
2. a megújuló energiahordozó bázisú villamos energiára, a megújuló energiaforrásokra a kapcsolt energiatermeléstől elkülönülő pénzügyi keret létrehozásával a Kötelező Átvételi Rendszer (KÁT) átalakítását a vonatkozó jogszabály megalkotásával 2011-ben, 
3. az engedélyezési eljárások egyszerűsítését új szabályozási környezet megteremtésével, az intézkedések 2011. január 1-től történő bevezetésével.
Az NCsT-hez kapcsolódóan a Kormány 1002/2011. (I. 14.) Korm. határozatában az NCsT-vel összefüggő egyes feladatokat állapít meg, így  k) pontjában felhívja az érintett minisztereket, hogy tegyenek javaslatot az energetikai beruházásokkal kapcsolatos engedélyezési eljárások egyszerűsítésére 2012. december 31-i határidővel illetve az l) pontban felhívja a nemzeti fejlesztési minisztert és a nemzetgazdasági minisztert, hogy vizsgálják meg a megújuló energiaforrás alkalmazásának és az energiatakarékossági intézkedések piaci finanszírozásának lehetőségeit és tegyenek javaslatot a célok teljesítésének érdekében azok bevonására 2011. december 31-i határidővel.
A RES Irányelv 27. cikkének (1) bekezdése szerint a tagállamok legkésőbb 2010. december 5.-ig elfogadják és kihirdetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az irányelvnek megfeleljenek.
A RES Irányelv preambulumának (40)-(44) bekezdései az engedélyezési eljárások egyszerűsítésére vonatkozóan az alábbiakat rögzítik:
(40) A megújuló energiaforrást hasznosító erőművek jóváhagyását, minősítését és engedélyezését felügyelő közigazgatási szervezet által alkalmazott eljárásnak a szabályok egyes projektekre történő alkalmazása során objektívnek, átláthatónak, megkülönböztetéstől mentesnek és arányosnak kell lennie. Különösen helyénvaló a felesleges akadályok kiküszöbölése, amelyek abból erednek, hogy a megújuló energiával kapcsolatos projekteket a jelentős egészségügyi kockázatot képviselő létesítmények közé sorolják.
(41) Az átlátható szabályok és a különböző engedélyezési hatóságok közötti együttműködés hiánya bizonyítottan gátolja a megújuló energiaforrásokból előállított energia elterjedését. Ezért a nemzeti, regionális és helyi hatóságoknak figyelembe kell venniük a megújulóenergia-ágazat sajátos szerkezetét, a villamos energiát, a fűtő- és hűtőenergiát, illetve a közlekedési üzemanyagokat a megújuló energiaforrásokból előállító üzemek és a hozzájuk kapcsolódó szállítási és elosztási hálózati infrastruktúrák építésére és működésére vonatkozó közigazgatási engedélyezési eljárásaik felülvizsgálata során. A közigazgatási jóváhagyási eljárásokat tehát egyszerűsíteni kell a megújuló energiaforrásokból előállított energiát felhasználó létesítmények számára megállapított átlátható menetrendekkel. A tervezési szabályokat és útmutatókat módosítani kell, hogy azok tekintetbe vegyék a költséghatékony és környezetre kedvező hatású, megújuló energiaforrásokon alapuló fűtő-, hűtő- és villamosenergia-berendezéseket.
(42) A megújuló energiaforrásokból előállított energia gyors elterjedése érdekében és annak általánosan magas fenntarthatósági és jótékony környezetvédelmi tulajdonsága tekintetében a tagállamoknak a szennyezettség csökkentését és az ipartelepek ellenőrzését, a légszennyezettség elleni harcot, illetve a veszélyes anyagok környezetbe való kibocsátásának megelőzését vagy csökkentését folytató létesítmények engedélyezéséhez szükséges igazgatási szabályok, tervezési struktúrák és jogszabályok alkalmazása során figyelembe kell venniük a megújuló energiaforrásoknak a környezetvédelmi és éghajlat-változási célkitűzések teljesítéséhez való hozzájárulását, különösen a nem megújuló energia előállítására szolgáló létesítményekhez képest.
(43) Az ebben az irányelvben meghatározott célkitűzésekhez az egyes állampolgárok részéről való hozzájárulás ösztönzése érdekében az érintett hatóságok mérlegelhetik annak lehetőségét, hogy a megújuló energiát előállító kisméretű, decentralizált egyedi eszközök telepítése tekintetében az illetékes szerv egyszerű értesítése lépjen az engedélyezés helyébe.
(44) Biztosítani kell az ezen irányelv célkitűzései és a Közösség környezetvédelmi jogszabályai közötti koherenciát. A tagállamoknak – különösen a megújuló energia előállítására szolgáló létesítmények értékelésével, tervezésével vagy engedélyezésével kapcsolatos eljárások során – figyelembe kell venniük a közösségi környezetvédelmi jogszabályokat és a megújuló energiaforrásoknak a környezetvédelmi és éghajlat-változási célkitűzések teljesítéséhez való hozzájárulását, különösen a nem megújuló energia előállítására szolgáló létesítményekhez képest.
A RES Irányelv preambulumának (3) bekezdése szerint „Elismert tény, hogy az innováció és a fenntartható energiapolitika lehetőséget nyújt a gazdasági növekedés megalapozására. A megújuló energiaforrásból előállított energia termelése gyakorta függ helyi vagy regionális kis- és középvállalkozásoktól (kkv-k). Fontosak azok a növekedési és foglalkoztatási lehetőségek, amelyeket a megújuló energiaforrásokból történő regionális és helyi energiatermelésbe való beruházások nyújtanak a tagállamokban és régióikban. Ezért a Bizottságnak és a tagállamoknak támogatniuk kell a nemzeti és regionális fejlesztési intézkedéseket ezen a területen, ösztönözniük kell a megújuló energiaforrásból előállított energiatermelés bevált gyakorlatainak a helyi és regionális fejlesztési kezdeményezések közötti cseréjét, valamint elő kell mozdítaniuk a strukturális pénzeszközök e területen való felhasználását.”
A projekt során a civil és szakmai szervezetektől, valamint az önkormányzatoktól beérkezett tájékoztatásban foglaltak alapján számos konkrét panasz merült fel, amelyek , a fentiekben összefoglalt tervi célkitűzésekkel ellentétesen a közigazgatási engedélyezési eljárások tekintetében olyan, a jogi szabályozással összefüggő ellentmondásokra, akadályokra utalnak, amelyeknek alapjogi szempontból való vizsgálata szükséges és indokolt.
Valamennyi közreműködő szervezet a megújuló energiaforrások alkalmazási lehetőségei szempontjából bizonytalanságot okozó, a befektetéseket gátló tényezőként említette a megújuló energiaforrásokból előállított energiának a végső fogyasztásban betöltött részarányára vonatkozóan megállapított nemzeti átfogó célkitűzés elérése érdekében a támogatási rendszer a megújuló- és alternatív energiaforrásokból előállított hő- és villamosenergia kötelező átvételi rendszeréről szóló jogszabály megalkotásának 2011. szeptember óta tartó késedelmét, valamint a jelenlegi KÁT rendszer ellentmondásait és hiányosságait.
Több megkeresett, közreműködő szervezet és önkormányzat alapvető problémaként fogalmazta meg, hogy az engedélyezés szabdalt, összességében aránytalanul hosszadalmas és bonyolult, ami a beruházói kockázatmérlegelésben negatív tényezőként hátráltatja a megújulós beruházások megvalósulását. Az engedélyezési eljárások folyamatában az esetenként szükséges környezeti hatásvizsgálatot és építésügyi engedélyezést követően, ezen jogerős engedélyek birtokában tett igénybejelentés alapján a rendszerhasználók és a hálózati engedélyes közötti hálózati csatlakozási szerződés megkötésének határideje nincsen jogszabályban rögzítve, az erre vonatkozó szabályozást az átviteli rendszerirányító Üzemi Szabályzata, valamint a hálózati engedélyesek Elosztói Szabályzata tartalmazza. A felvetett probléma szerint így a rendszerhasználó beruházók kiszolgáltatottak a hálózati engedélyesnek a szerződéskötés folyamatában, amely sok esetben jelentősen és indokolatlan mértékben elhúzódhat. Az engedélyezés csak ezt követően folytatható: kiserőművi összevont engedély és az erőmű létesítési engedélynek feltétele a hálózati engedélyessel kötött csatlakozási szerződés.
Ugyancsak több megkeresett szervezet és önkormányzat tájékoztatása alapján panaszként rögzítettem, hogy a vonatkozó jogszabályok a villamosenergia-ipari engedélyezési eljárásokban több esetben azonos szakhatóság többszöri bevonásának szükségességét írják elő, amely az engedélyezési folyamatot indokolatlanul és feleslegesen teszi hosszabbá. Így a környezetvédelmi és az építési engedélyezési eljárásba arra való tekintet nélkül be kell vonni a fővárosi és megyei kormányhivatal kulturális örökségvédelmi igazgatóságát, az érintett települési önkormányzat jegyzőjét, a fővárosi és megyei kormányhivatal Növény- és Talajvédelmi Igazgatóságát, hogy a környezetvédelmi hatásvizsgálatban, vagy az egységes környezethasználati eljárásban szakhatóságként közreműködtek-e. Ellentmondásos és indokolatlan a megkeresett szervek és szervezetek álláspontja szerint a villamosenergia-ipari engedélyezési eljárásban az útkezelők, vasúti pályahálózat működtetői, repülőtér-üzemeltetők, vízgazdálkodási társulatok, távközlési szolgáltató, víz-csatornázási művek, hálózati engedélyes, földgázelosztó, távhő-szolgáltató, távhőtermelő, KTV-internet szolgáltató, közlekedési társaságok, földgáz szállítási rendszerüzemeltető, kőolaj szállítóvezeték üzemeltetője, kéményseprő-ipari szolgáltató szerv „közreműködő közművek, kezelők és üzemeltetők”-ként való bevonása.
A hálózati csatlakozási terv jóváhagyása tekintetében az Energiaklub „Javaslatok a hazai megújuló engedélyezési eljárásban tapasztalható anomáliák feloldására és az engedélyezési eljárások gyorsabbá és átláthatóbbá tételére” című, 2011 februárban a MEH megbízásából készített anyaga (továbbiakban: „Javaslatok”) szerint a MAVIR Üzemi Szabályzatának 5.1.6. pontja és az ELMÜ Elosztói Szabályzata 6/A. mellékletének 9.1 pontja az átviteli rendszerirányító és az elosztó hálózati engedélyes hatásköre tekintetében ellentmondó szabályokat tartalmaz. Az Elosztói Szabályzat valamennyi, 132 kV feszültségű hálózati kiserőművi csatlakozási terv tekintetében minden esetben előírja az átviteli rendszerirányító és az elosztói engedélyes együttes jóváhagyását, míg a MAVIR Üzemi Szabályzata a 120 kV (vagy afeletti) feszültségű hálózatra csatlakozó, 5 MW, vagy nagyobb beépített teljesítményű erőmű esetén a csatlakozási terv elbírálására a Rendszerirányító jogosultságát állapítja meg.
Az Energiaklub „Javaslatok” című anyaga ugyancsak rögzítette, hogy a TrtKr.  7. mellékletének 1.3. „Műszaki infrastruktúra-hálózatok és egyedi építmények térbeli rendje” pontjában foglalt táblázat Országos jelentőségű elemként tünteti fel az atomerőművet és egyéb erőművet, térségi jelentőségű elemnek pedig a kiserőművet. Álláspontjuk szerint a kiserőmű térségi jelentőségű elemként való meghatározása új elemként 2009-től hátrányos abból a szempontból, hogy az OtrT. szabályozásához képest a kiserőművek létesítéséhez szükségessé teszi a megyei településrendezési terv módosítását. Ezzel a kiserőművek létesítésnek egyébként is hosszadalmas és bonyolult engedélyeztetési eljárása még hosszabb és terhesebb lesz, ezzel a megújulós kiserőművek létesítését akadályozva, hátráltatva.
A napenergia villamosenergia-ipari hasznosítása körében a közreműködő szervek panasza szerint a háztartási méretű kiserőműveket is engedélyeztetni kell abban az esetben, ha kisfeszültségű hálózati kapacitás hiányában a hálózati csatlakozás csak középfeszültségű hálózatra lehetséges. A kisfeszültségű hálózatra csatlakozás jogszabályi feltétele a 0-0,5 MW teljesítményű háztartási méretű kiserőműveket létesítők között hátrányosan tesz különbséget abból a szempontból, hogy a telepítés helye szerint van-e rendelkezésre álló kisfeszültségű hálózat a csatlakozáshoz, vagy nincsen.
A geotermális energiahasznosítás területén több megkeresett közreműködő szervezet tájékoztatása alapján panaszként merült fel, hogy ellentmondásos a kitermelt termálvíz visszatáplálási kötelezettségével kapcsolatos jogi szabályozás. A jogszabályok alapján eltérő a visszatáplálási kötelezettség általánosan, a 2009. szeptember 30-án jogerős vízjogi engedéllyel rendelkező energetikai célú termálvízhasználattal, valamint a mezőgazdaságban hasznosított, továbbá a 30 °C-t el nem érő hőmérsékletű, energetikai célú termálvízhasználattal kapcsolatosan.
A biogáz hasznosítása tekintetében az Energiaklub „Javaslatok” című anyagában jelent meg, hogy a trágyát hasznosító biogáz üzemek környezetvédelmi engedélyezése	bizonytalan a környezetvédelmi hatóságok gyakorlatában. Egyes felügyelőségek az állati trágya energetikai hasznosításával működő biogáz üzemeket „nem veszélyes hulladék hasznosítása 10 ezer t/év kapacitástól” tevékenységi kategória szerint környezeti hatásvizsgálati eljárásban, más felügyelőségek ugyanakkor „létesítmények állati tetemek és állati hulladékok ártalmatlanítására vagy újrafeldolgozására 10 tonna/napnál nagyobb kezelési kapacitással” tevékenység kategória alapján egységes környezethasználati engedélyezési eljárásban engedélyezik.

A vizsgálat megállapításai
I.	A hatáskör tekintetében 
Az alapvető jogok biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytathat. A hivatalból indított eljárás természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálására vagy egy alapvető jog érvényesülésének átfogó vizsgálatára irányulhat.
Az Ajbt. 37. §-a alapján, ha az alapvető jogok biztosa álláspontja szerint a visszásság valamely jogszabály vagy közjogi szervezetszabályozó eszköz felesleges, nem egyértelmű vagy nem megfelelő rendelkezésére, illetve az adott kérdés jogi szabályozásának hiányára vagy hiányosságára vezethető vissza, a visszásság jövőbeni elkerülése érdekében javasolhatja a jogalkotásra vagy a közjogi szervezetszabályozó eszköz kiadására jogosult szervnél jogszabály vagy közjogi szervezetszabályozó eszköz módosítását, hatályon kívül helyezését vagy kiadását, illetve a jogszabály előkészítőjénél jogszabály előkészítését.
Az Ajbt. 2. § (2) bekezdésében biztosított jogkörében eljárva az alapvető jogok biztosa akkor is javaslatot tehet az alapvető jogokat érintő jogszabályok módosítására, megalkotására, ha nem állapított meg azokkal összefüggésben visszás hatósági jogalkalmazást: „Az alapvető jogok biztosa véleményezi a feladat- és hatáskörét érintő jogszabályok tervezetét, a hosszú távú fejlesztési, területrendezési és a jövő nemzedékek életminőségét egyébként közvetlenül érintő terveket és koncepciókat, valamint javaslatot tehet az alapvető jogokat érintő jogszabályok módosítására, megalkotására, illetve nemzetközi szerződés kötelező hatályának elismerésére.”

II.	Az alapjogok tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Követve a fenti gyakorlatot, míg az Alkotmánybíróság eltérő álláspontot nem fogalmaz meg, eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait. Mindezt alátámasztandó, az Alkotmánybíróság a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra mutatott rá, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.
1. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése alapján Magyarország független, demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság már működése első éveiben elvi éllel megállapította, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam – és elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Az irányadó alkotmánybírósági tézis szerint a jogállamiság elvéből adódó alapvető követelmény, hogy a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket.
Az Alkotmánybíróság több határozatában is megállapította, hogy az állam csak akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az Alkotmánybíróság azt is vizsgálta, hogy a korlátozás valóban képes-e szolgálni a legitim jogalkotói célt. A cél és az eszköz közötti összefüggés fennállása elengedhetetlen ahhoz, hogy a jogszabály ne legyen önkényes, hiszen az önkényesség biztosan sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében foglalt jogállamisághoz fűződő jogbiztonság tételét. 
Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint tehát az alapjog-korlátozás alkotmányosságának feltétele, hogy a szükségesség, alkalmasság és arányosság követelménye együttesen fennálljon.
Az alapvető jog korlátozása csak ultima ratio, végső eszköz a jogalkotó kezében céljai eléréséhez: „Egy alapvető jog korlátozásának alkotmányosságához azonban nem elég, hogy egy másik alapvető jog és szabadság érvényesítése és védelme érdekében történik. Az állam csak akkor nyúlhat az alapvető jog korlátozásának végső eszközéhez, ha a másik jog védelme vagy érvényesülése semmilyen más módon nem érhető el, és a korlátozás csak olyan mértékű lehet, amennyi ehhez feltétlenül szükséges.” 
Az alapvető jogok korlátozásának alkotmányosságát az alkotmánybírósági és – ennek nyomán – az ombudsmani gyakorlat is az ún. szükségességi-arányossági teszt alkalmazásával ítéli meg. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az állam (ide értve az önkormányzatot is) akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog vagy szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az másik alapjog vagy valamely alkotmányos érték érvényesülése vagy védelme érdekében történik, hanem a korlátozásnak meg kell felelnie az arányosság követelményének, az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyenek egymással. A jogalkotó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni.
2. Az Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdése szerint mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez. E jog érvényesülését Magyarország – egyebek mellett – a környezet védelmének biztosításával segíti elő. Az Alaptörvény XXI. cikk (1) bekezdése alapján Magyarország elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez.
Az Alkotmánybíróság 28/1994. (V. 20.) számú határozatában megállapította, hogy a környezethez való jog jelenlegi formájában nem alanyi alapjog, de nem is pusztán alkotmányos feladat vagy államcél, amelynek megvalósítási eszközeit az állam szabadon választhatja meg, hanem elsősorban önállósult és önmagában vett intézményvédelem, azaz olyan sajátos alapjog, amelynek az objektív, intézményvédelmi oldala túlnyomó és meghatározó. Így az e joggal kapcsolatos kérdéseket túlnyomó részt az állami szervek környezetvédelmi intézkedések tételére vonatkozó kötelessége oldaláról kell vizsgálni, nem pedig az egyes embereket a konkrét helyzetben megillető jogosultságok oldaláról. Az állam környezetvédelemre vonatkozó kötelességei teljesítésének garanciáit emeli az alapjogok szintjére. E jog sajátosságai folytán mindazokat a feladatokat, amelyeket másutt alanyi jogok védelmével teljesíti az állam, itt törvényi és szervezeti garanciák nyújtásával kell ellátnia. 
Az Alkotmánybíróság fenti határozata alapján az állam nem élvez szabadságot abban, hogy a környezet állapotát romlani engedje, vagy a romlás kockázatát megengedje. A környezethez való jog tárgyából és dogmatikai sajátosságából az következik, hogy a természetvédelem jogszabályokkal biztosított szintjét az állam nem csökkentheti, kivéve, ha ez más alkotmányos jog vagy érték érvényesítéséhez elkerülhetetlen. A védelmi szint csökkentésének mértéke az elérni kívánt célhoz képest ekkor sem lehet aránytalan.
A környezethez való jog érvényesítése alkotmányosan megköveteli azt, hogy az állam – amíg jogi védelem egyáltalán szükséges – az elért védelmi szinttől csakis olyan feltételekkel léphessen vissza, amikor alanyi alapjog korlátozásának is helye lenne. A környezethez való jog érvényesítése a védelem elért szintjének fenntartásán belül azt is megkívánja, hogy az állam a preventív védelmi szabályoktól ne lépjen vissza a szankciókkal biztosított védelem felé. Ettől a követelménytől is csak elkerülhetetlen szükségesség esetén, és csak arányosan lehet eltérni.
3. Az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdése szerint „Mindenkinek joga van a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához, valamint a vállalkozáshoz.”
A vállalkozás szabadságával összefüggésben az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az Alkotmány — a piacgazdaság deklarálásán túl — gazdaságpolitikailag semleges. Az Alkotmányból az állami beavatkozás nagysága, ereje, még kevésbé annak tilalma közvetlenül nem vezethető le. A piacgazdasághoz senkinek sincs joga, vagyis nem minősíthető alapjogként; a piacgazdaság sérelmére hivatkozva semmilyen alapjog sérelmének alkotmányellenessége nem dönthető el. Nem lehet egy beavatkozás alkotmányosságát attól függővé tenni, hogy a korlátozás a piacgazdaság kiépítését szolgálja-e. (…)
A szabad piac korlátozásainak is a szabad piac fenntartását kell szolgálniuk, (..) alkotmányos lehet a piac korlátozása a piac szabadságától teljesen független alapjogok és alkotmányos érdekek miatt is: például környezetvédelmi, egészségügyi vagy éppen honvédelmi okokból. Ugyanakkor e tétel megfordítva is igaz: alkotmányellenes lehet a piacnak — a piac szabadságától ugyancsak teljesen független — olyan korlátozása, amely valamely alapjogot sért.
„A gazdasági verseny szabadsága'' szintén nem alapjog, hanem a piacgazdaság olyan feltétele, amelynek meglétét és működését biztosítani az Alkotmány 9. § (2) bekezdése értelmében az államnak is feladata. A versenyszabadság állami ,,elismerése és támogatása'' megköveteli a vállalkozáshoz való jog és a piacgazdasághoz szükséges többi — az 1. pontban felsorolt — alapjog objektív, intézményvédelmi oldalának kiépítését.
A vállalkozás joga [9. § (2) bekezdés] viszont valódi alapjog.
Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy ,,a vállalkozás joga a foglalkozás szabad megválasztásához való alkotmányos alapjog [70/B. § (1) bekezdés] egyik aspektusa, annak egyik, a különös szintjén történő megfogalmazása''.
A munkához (foglalkozáshoz, vállalkozáshoz) való jogot az veszélyezteti a legsúlyosabban, ha az ember az illető tevékenységtől el van zárva, azt nem választhatja. Ha nem lenne ez a jog nevesítve, az általános személyiségi jog sérelme alapján lehetne érvényesíteni. Az Alkotmánybíróság már korábban feltétlen alkotmányos követelménynek minősítette, hogy az állam ne tegye lehetetlenné a vállalkozóvá válást.
4. Az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdése szerint „Magyarország az alapvető jogokat mindenkinek bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül biztosítja.”
Az Alkotmánybíróság gyakorlatában az egész jogrendszerre kiterjedően alkalmazza a diszkrimináció tilalmát. Az megkülönböztetés tilalma arra vonatkozik, hogy a jognak mindenkit egyenlőként – egyenlő méltóságú személyként – kell kezelnie, az egyéni szempontok azonos mértékű figyelembevételével kell a jogosultságok és kedvezmények elosztásának szempontjait meghatározni. Bár az Alkotmány szövegszerűen az alapvető jogok tekintetében tiltja a hátrányos megkülönböztetést, a töretlen alkotmánybírósági gyakorlat alapján a tilalom, ha a megkülönböztetés sérti az emberi méltósághoz való alapvető jogot, kiterjed az egész jogrendszerre. Arra figyelemmel, ha a megkülönböztetés nem az alkotmányos alapjogok tekintetében történt, az eltérő szabályozás alkotmányellenessége akkor állapítható meg, ha a jogalkotó önkényesen, ésszerű indok nélkül tett különbséget az azonos helyzetű, azonos szabályozási kör alá vont jogalanyok között.
Az Alkotmánybírósági gyakorlat által kimunkált ún. ésszerűségi teszt alkalmazásával állapítható meg, hogy egy adott normatív szabályozás, jogalkalmazói gyakorlat vagy egyedi döntés ellentétes-e a hátrányos megkülönböztetés alkotmányi tilalmával. Az ésszerűségi teszt egyrészt egy összehasonlíthatósági, másrészt egy indokolhatósági próbából áll. Az összehasonlíthatósági próba során azt kell vizsgálni, hogy a megkülönböztetés azonos helyzetben lévő jogalanyok között merül-e fel, az indokolhatósági próba pedig annak vizsgálatát jelenti, hogy ha azonos csoportba tartozók között áll fenn a megkülönböztetés, akkor az ésszerű indokon nyugszik-e, van-e „tárgyilagos mérlegelés szerinti ésszerű indoka”.

II. A vizsgálat érdemében
1. Magyarország a RES Irányelv 27. cikk (1) bekezdésében foglalt, 2010. december 5-i határidejű implementációs kötelezettségének a VET módosításáról szóló 2011. évi XXIX. törvénnyel, a VET Vhr-t módosító, valamint a KÁTr.-t módosító 75/2011. (V.2.) Korm. rendelettel (a RES Irányelv származási garanciákra vonatkozó 15. cikk (3)-(6) bekezdései tekintetében) a származási garanciákra és a közcélú villamos hálózatra való csatlakozás pénzügyi-műszaki feltételeiről szóló 76/2011. (XII. 21.) NFM rendelettel tett eleget (a RES Irányelv 16. cikk (3)-(8) bekezdései tekintetében). A megújuló forrásokból előállított energia részarányának kiszámítási módszertanáról szóló 1/2012. (I. 20.) NFM rendelet is a RES irányelv 2. cikk a)-b), d) és f) pontjának, 5-11. cikkének, 22. cikkének, I., II. és VII. mellékletének való megfelelést szolgálja.
A VET Vhr-t módosító 378/2011. (XII. 31.) Korm. rendelet ugyancsak a RES Irányelv Preambuluma (40) és (41) bekezdései és 13. cikke szempontjából kedvező, a hálózati csatlakozási szerződések megkötésére, határidejére irányadó, eddig a szabályozásból hiányzó rendelkezéseket tartalmaz, noha az Irányelvnek való megfelelőséget a jogszabály nem rögzíti. 
A 2008. január 1-jétől hatályos új VET. liberalizálta a villamosenergia piacot, ennek ellenére a NÉS-ben meghatározott energetikai struktúra-, vagy paradigmaváltás folyamata, a valóságos, a megújulók alkalmazásának is megfelelő reális teret engedő piaci liberalizáció időben elhúzódó. A folyamatot, és a megújulók markánsabb energetikai alkalmazását – a megújuló technológiák egyidejűleg zajló „evolúciója” mellett – jelentősen nehezíti az a közreműködő szervezetek által is egyöntetűen megfogalmazott, a vonatkozó joganyag gyakori és nehezen kiszámítható változása miatti bizonytalanság is. 
A VET 2007 óta összesen 37 alkalommal, legutóbb a 2012. évi XLVII. törvénnyel módosult, s ez az általános befektetői bizalom szempontjából kedvezőtlen, a piacon új befektetések szempontjából hátráltató tényező.
A megújulók alkalmazását emellett hátráltatják és akadályozhatják az engedélyezési eljárásokra vonatkozó ellentmondások és hiányosságok, amelyekkel kapcsolatban a deregulációt, és stabil, kiszámítható jogszabályi környezet megteremtését a RES Irányelv 2010. december 5-i határidővel előírta.
Megállapítottam, hogy a Kormány a RES Irányelv rendelkezéseinek megfelelő jogalkotási lépések előkészítését és megtételét az Irányelvben meghatározott határidőn belül elmulasztotta, ezt követően pedig csak részlegesen teljesítette.
2. A Vet. 3. § 47. pontja szerint a Nemzeti Cselekvési Terv: „a közlekedésben, a villamosenergia-fogyasztásban, a fűtésben és hűtésben felhasznált, megújuló energiaforrásokból előállított energia 2020-as részarányaira vonatkozó – az energiahatékonysággal kapcsolatos egyéb intézkedéseknek a végső energiafogyasztásra gyakorolt hatásait figyelembe vevő – Magyarországra érvényes célértékeket, és az e célértékek elérésére alkalmas, foganatosítandó intézkedéseket tartalmazó terv.” 
Az NCsT 4. pontja a megvalósítását szolgáló hatályos és tervezett intézkedések között meghatározza:
1. a fenntartható energiagazdálkodásról szóló törvény elfogadását 2011-ben, 
2. a megújuló energiahordozó bázisú villamos energiára, a megújuló energiaforrásokra a kapcsolt energiatermeléstől elkülönülő pénzügyi keret létrehozásával a Kötelező Átvételi Rendszer (KÁT) átalakítását a vonatkozó jogszabály megalkotásával 2011-ben, 
3. az engedélyezési eljárások egyszerűsítését új szabályozási környezet megteremtésével, az intézkedések 2011. január 1-jétől történő bevezetésével.
A környezetjogi alapelvek rendszerében a megelőzés, együttműködés, integráció és nyilvánosság alapelvei mellett a tervszerűség elve olyan gyakorlati értékű környezetjogi alapelv, amely a fenntartható fejlődés, a természeti erőforrások és értékek megőrzése, valamint fenntartható használata érvényesülését segíti. A Kvt. a tervszerűség elvét  – összhangban közvetlenül a gyakorlatra vonatkozó jelentőségével és súlyával – nem az alapelvek között, hanem a Kvt.-nek a környezet védelmének megalapozása című V. fejezetében, „A környezetvédelem tervezési rendszere” alcímmel tartalmazza. A Kvt. 48/A. §-a szerint az emberi egészség védelme, valamint a természeti erőforrások és értékek megőrzése és fenntartható használata érdekében – e vagy külön jogszabályban foglaltak előírása szerint – a környezettel, annak védelmével, illetve a környezetet veszélyeztető tényezőkkel kapcsolatos általános tervet (átfogó környezetvédelmi terv), az egyes környezeti elemekkel, azok védelmével, illetve a környezeti elemeket veszélyeztető egyes tényezőkkel kapcsolatos részletes tervet (tematikus környezetvédelmi terv) és egyedi környezeti adottsággal, problémával foglalkozó tervet (egyedi környezetvédelmi terv) kell készíteni.
Ugyane szakasz (2) bekezdése szerint a tervezés során az alacsonyabb területi szintű környezetvédelmi tervet a magasabb területi szintű környezetvédelmi tervekkel, a tematikus és az egyedi környezetvédelmi terveket az adott területi szint átfogó környezetvédelmi tervével össze kell hangolni. A tervszerűségre vonatkozó szabályok mellett a Kvt az integráció alapelvét is rögzíti Kvt. 43-44. §-aiban: a környezetvédelmi szempontoknak a nem csak az elsődlegesen környezetvédelmi tárgyú, illetve célú döntéshozatalban való figyelembevételét speciális szabályokkal előírva.
Megállapítottam, hogy a Kormány az NCsT-ben rögzített, foganatosítandó intézkedéseket a meghatározott célértékek elérése érdekében elmulasztotta a tervnek megfelelően végrehajtani az ebben előírt határidők szerint.
A Kormány ugyanakkor Magyarország Megújuló Energia Hasznosítási Cselekvési Tervével összefüggő egyes feladatokról szóló 1002/2011. (I. 14.) Korm. határozatának 1. k) pontjában 2012. december 31-ig tartó jogalkotási programot fogadott el, ezért a jelentésemben foglalt megállapításokkal és intézkedésekkel a feltárt egyes panaszok vizsgálata alapján alapjogi szempontból megfelelően koherens, stabil és kiszámítható jogszabályi környezet megteremtését kívánom elősegíteni.
3. A Regionális Energetikai Kutatóközpont (REKK) „Energiapolitikai ajánlások 2010” című tanulmánya szerint „A hazai megújuló villamosenergia-termelés jelenlegi támogatási rendszere nem épül koherens megújuló energia koncepcióra. A 2003 elejétől hatályos rendszer fő célja az volt, hogy segítségével teljesíthető legyen az Unió felé vállalt azon kötelezettségünk, hogy 2010-re az áramtermelésünkön belül a megújuló részarány elérje a 3,6 %-ot (ez az arány 2003 elején 0,9 % volt). Ezt a vállalást a létrehozott támogatási rendszer eredményeként megvalósuló projektek 2005-re teljesítették. A megújuló áramtermelés 90%-a biomassza tüzelésen alapul, ezen kívül még a szélenergia és vízenergia hasznosítás is számottevő.”
A REKK tanulmánya szerint „Az árampiaci verseny szempontjából a kapcsolt termelőkre vonatkozó KÁT rendszerrel kapcsolatos legnagyobb probléma az, hogy túlzott mértékű, jól szabályozható, a szabadpiacon is versenyképes áramtermelő kapacitást von ki a nagykereskedelmi- és a kiegyenlítő energia piacokról. A szabályozás módosításának azt a célt kell szolgálnia, hogy e termelők mielőbb integrálódjanak a szabadpiacba.”
A Vet. 11. § (3) bekezdése alapján a MEH megállapítja az átvételi kötelezettség alá eső villamos energia mennyiségét és a kötelező átvétel időtartamát a jogszabályban meghatározott feltételek szerint. A tanulmány szerint „Az átvételi mennyiség megállapítására a Hivatal kvótarendszert dolgozott ki a megújuló energiaforrásokra, közöttük a biomassza alapú villamos energia termelésre vonatkozóan.” Az árbevétel stabilizálására kidolgozott kvótakiosztás a tanulmány szerint egyes erőművek megújuló áramtermelését korlátozta.
A kötelező átvételi rendszer keretén belül termelt áram szervezett értékesítésére az átviteli rendszerirányató MAVIR kötelező „zöld mérlegkör”-t működtet, így a kötelező átvételi rendszerben áramot teremelők e mérlegkör számára értékesítik termelésüket. A tanulmány szerint a „zöld mérlegkör” keretében a MAVIR által működtetett „központosított kereskedelmi és elszámolási rendszer ma több olyan problémával küzd, amelyek együttesen akadályozzák az új kereskedők piacra lépését és indokolatlanul drágítják az árampiac működését és ezen keresztül a fogyasztói árakat.”
A kötelező átvételi rendszer 2009-ben éves átlagban a villamosenergia termelés 20%-át vonta ki a piacról, ugyanis 2007-től a nagy kapcsolt (50-130 MW) erőművekre is kiterjedt a hatálya, a 2008-as módosítás révén pedig a 190 MW-ig a kapcsoltan termelő, gáz bázisú erőműveket is bevonták. Vagyis a megújuló energiaforrások támogatása helyett a kötelező átvétel rendszerében jelentős részben a nagy teljesítményű, korszerű gázerőművek kapcsolt villamos energiatermelésének támogatása is folytatódott.
„A 2001 óta létesült korszerű hazai erőművi termelőkapacitások döntő része a piaci versenytől védett ún. kötelező átvételes rendszeren belül értékesíthette termékeit. (…) a KÁT alá tartozó gázbázisú kapcsolt termelői kapacitás (…) elérte az 1700 MW-ot. Ehhez kapcsolódik még kb. 430 MW-nyi megújuló villamosenergia-termelő kapacitás. Ezek együttesen az összes beépített hazai erőművi kapacitás 24%-át reprezentálják.”
A Vet. 12. § (3) bekezdésén alapuló kötelezettségét teljesítve a MEH a kötelező átvétel rendszeréről szóló 2011. évi beszámolóban rögzítette azt, hogy „A kötelező átvétel keretében 2011-ben a termelők 4012 GWh villamos energiát értékesítettek, szemben a 2010. évi 7177 GWh-val. Ezen jelentős csökkenés oka elsősorban az, hogy a VET 171. §-ának 2011. III. 30-tól hatályba lépett (5f) bekezdése alapján a hővel kapcsoltan termelt villamos energia kötelező átvétele 2011. július 1-től megszűnt.” 
A REKK idézett tanulmánya szerint a KÁT rendszert, és az elektromosáram piacát legalapvetőbben torzító tényező: a gázbázisú, kapcsoltan termelő, nagy teljesítményű erőművek köre a VET 2011. évi XXIX. törvénnyel való módosításának következtében kikerült a KÁT rendszeréből, azonban a megújuló energiaforrások villamosenergia-ipari termelésbe való bevonását ösztönző elősegítő támogatási rendszer a RES Irányelv szempontjai szerint sem 2010. december 31-ig, sem pedig az NCsT 4. pontja szerinti jogszabály megalkotásával 2011 során nem került kidolgozásra. A hatályos KÁTr.-t emellett 2008 január 1. óta összesen 19 alkalommal módosították, amely a jogszabályi környezet instabilitása és kiszámíthatósága hiánya miatt – a KÁTr. tartalmi hiányosságain túl – önmagában hátráltatta a megújuló energiaforrások alkalmazhatóságát. 
Megállapítom, hogy a megújuló energiaforrásból előállított energia támogatására az irányadó jogszabályi környezet gyakori módosításával, valamint azzal, hogy az NCsT-ben foglalt célkitűzés elérésére foganatosítandó intézkedésként 2011-re tervezett, a  megújuló energiahordozó bázisú villamos energiára, a megújuló energiaforrásokra a kapcsolt energiatermeléstől elkülönülő pénzügyi keret létrehozásával a Kötelező Átvételi Rendszer (KÁT) átalakítását a vonatkozó jogszabály megalkotását a Kormány elmulasztotta, a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság alkotmányos követelményével és a vállalkozás szabadságához való alapvető joggal összefüggő visszásságot okozott.
4. A villamosenergia-ipari szabályozás, a megújuló energiaforrások alkalmazásával (is) kapcsolatos jogszabályi környezetnek a panaszokra is tekintettel való értékelése alapján megállapítottam, hogy a fenntartható energiagazdálkodás követelményének a jelenlegi szabályozás sok esetben nem felel meg, illetve a megújuló energiaforrások alkalmazhatóságának lehetőségét a szabályozás nem segíti megfelelően, a RES Irányelvben meghatározott, a decentralizált, helyi energiaforrások hasznosítását, a helyi energiaellátás biztonságát, a helyi, regionális energiatermelést ösztönző, a megújuló energiaforrások alkalmazását széles körben lehetővé tévő céloknak a hatályos jogszabályi környezet nem felel meg, sok esetben a jogszabályi környezet visszás módon is akadályozza ezen irányelvi és az NCsT-ben is meghatározott célkitűzések megvalósulását. 
A VET. jelenleg alapvetően három erőmű-típust különböztet meg: 
-	0-0,5 mW teljesítményig a háztartási méretű kiserőműveket, 
-	0,5mW-50mW teljesítőképességgel a kiserőműveket és 
-	50mW fölött az erőműveket. Ez utóbbi erőmű csoporton belül speciális szabályozás vonatkozik a villamosenergia-rendszer üzemét lényegesen befolyásoló erőművekre, amelyek néveleges teljesítőképessége a létesítéskor, vagy bővítésükkor, illetve névleges teljesítőképességük növelésekor eléri vagy meghaladja az 500MW-ot. 
A KÁTr. az alábbi struktúra szerint különbözteti meg az erőműveket:
-	0,5 mW-5mW, 
-	5-20mW, 
-	20-50mW, sajátos szabályozását ezen erőmű-teljesítmény-méret kategóriákhoz hozzárendelve.
Hasonló, a VET szabályozásánál kisebb léptékek szerinti, fokozatosabb differenciálás jelenik meg a MEH GKMr.-ben is az alábbi teljesítményekkénti megkülönböztetéseket adva:
-	Kiserőmű 
0,5MW-5MW
5-20MW
20-50MW
-	Erőmű
50-200MW
200MW felett.
A RES Irányelv preambulumának (40)-(43) bekezdése, valamint 13. cikk (1) bekezdésében meghatározott arányosság és szükségesség követelménye, valamint a decentralizált egyedi eszközök telepítésére vonatkozó ajánlás szempontjából, ezekkel összefüggésben a regionális igények kielégítésére irányuló, kisebb tőkeerejű energetikai vállalkozások piaci esélyegyenlősége megteremtése, valamint az egyes megújuló energiaforrások piacon való megjelenésének érdekében indokolt volna a jelenleg a különböző ágazati jogszabályokban heterogén módon szabályozott erőműveknek a teljesítőképességük szerinti, a jelenleginél differenciáltabb szabályozása; szükség van erre annak érdekében is, hogy az országos, regionális, városi, kisvárosi, települési, kistelepülési és háztartási igényszintekhez jobban igazodóan méretezett szabályozás a szubszidiaritás és a fenntarthatóság elvét egységesen érvényesítse. 
A projektben közreműködő több szervezet álláspontját is figyelembe véve megállapítottam, hogy indokolt törvényi szinten a teljes villamosenergia-ipari erőművi szabályozásnak a RES Irányelvnek megfelelő szempontú átalakítása a fenntartható energiagazdálkodásról szóló törvény keretében, és az egyéb jogalkotás során. A háztartási méretű kiserőművek tekintetében a családi házak hozzávetőlegesen 10 kVA éves fogyasztásához igazítottan indokolt volna az ebben a tekintetben aránytalanul nagy 50 kVA-esnél kisebb (3x16A) 11 kVA teljesítményhatár megállapítása. Ugyanakkor azon kisméretű, maximum 10-20 MW teljesítményű erőművek esetében, amelyek nem környezeti hatásvizsgálat, vagy egységes környezethasználati engedély-kötelesek, indokolt volna az engedélyezés helyett bejelentés-kötelezetté tenni a megújuló energia alkalmazásával létesülő erőműveket a RES Irányelv preambulumának (43) bekezdésében foglalt ajánlás alapján, az ezzel kapcsolatos szükséges és arányos garanciális szabályozás megalkotása és érvényesítése mellett, a nemzetközi példák tapasztalatai alapján (Olaszország, Németország, Ausztria, Belgium, Egyesült Királyság). Így a háztartások mellett az intézmények, vállalkozások energiaigényének megfelelő energiaellátásának biztosítására is lehetséges alternatíva kínálkozhatna az arányos méretű 10-20 MW teljesítményű, megújuló energiaforrást hasznosító erőmű létesítésének választhatóságával.
Megállapítom, hogy a fenntartható energiagazdálkodásról szóló törvény 2011-re tervezett előkészítését – az NCsT 4. pontjában foglalt, a célérték eléréséhez szükségesen tervezett foganatosítandó intézkedések közül – a Kormány elmulasztotta, amellyel az egészséges környezethez való joggal, valamint a vállalkozás szabadságához fűződő alapvető joggal összefüggő visszásságot okozott. 
5. Az Energiaklub „Javaslatok” című anyagában megfogalmazott panasz szerint a hálózati csatlakozási szerződés megkötésének határideje nincsen jogszabályban rögzítve, az erre vonatkozó szabályozást az Elosztói Szabályzat tartalmazza. A panasz szerint a jogbiztonság szempontjából nem megfelelő az, hogy a megújuló energiaforrások alkalmazásával létesülő villamosenergia ipari erőművek engedélyezésének folyamatában a környezetvédelmi és építési engedélyezés lefolytatását követően a kiserőművi összevont engedélyhez, illetve az erőmű létesítési engedélyéhez szükséges hálózati csatlakozási szerződés eljárási határidejét és a határidők elmulasztásának jogkövetkezményeit nem rögzíti jogszabály.
Megállapítottam, hogy a Vet. Vhr. 2. számú mellékletének 378/2011. (XII. 31.) Korm. rendelettel való módosítása 2012. január 1-től hatályosan a villamos hálózati csatlakozási és hálózathasználati szabályzat minimális tartalmi és formai követelményei között meghatározza  – egyebek között – a hálózati engedélyes számára megtartandó eljárási határidőket is, azonban e határidőkhöz nem fűz olyan jogkövetkezményeket, amelyek a határidők megtartását hatékonyan garantálnák.
A Vet. 159. § (1) bekezdésének 4. pontja szerint a MEH ellenőrzi a Vet.-ben és a végrehajtására kiadott külön jogszabályokban, a 714/2009/EK rendeletben, a Hivatal által kiadott határozatokban, a villamosenergia-ellátási szabályzatokban, valamint az üzletszabályzatokban meghatározott kötelezettségek betartását. Ugyanezen szakasz (3) bekezdésének 2. pontja szerint a Hivatal a hatékony verseny elősegítésével kapcsolatos feladatai körében ellenőrzi az átláthatósági követelmények betartását. 
Ezen rendelkezések a Hivatal ellenőrzési jogait rögzítik. A csatlakozási szerződés megkötésével kapcsolatos eljárási határidők megtartását biztosító jogkövetkezmény alkalmazhatóságát azonban sem a Vet., sem a Vet. Vhr. nem állapítja meg. A Vet. 96. §-ában és a Vet Vhr. 91. §-ában az engedélyek megszegésével kapcsolatos jogkövetkezményekre vonatkozó szabályozás a rendszerhasználónak a hálózati engedélyessel, vagy az átviteli rendszerirányítóval szemben az eljárási határidők megtartásához kapcsolódó érdekét nem védi közvetlenül és egyedi esetben hatékonyan. A Vet. 159. § (5) bekezdésének 1. pontja ugyan megállapítja a Hivatal bírságolási jogát, ez a rendelkezés a felhasználók védelmével kapcsolatos feladatai között található, és a rendszerhasználók vonatkozásában (a háztartási méretű kiserőművek rendszerhasználói kivételével) nincs olyan jogszabályi rendelkezés, amely a csatlakozási szerződés megkötésére megállapított határidők elmulasztásához közvetlen, a rendszerhasználók érdekét védő jogkövetkezményt fűzne, és ezzel segítené elő a jogkövetést és az előírt határidők megtartásával az engedélyezési folyamat kiszámíthatóságát. 
A hálózati csatlakozáshoz való hozzáférés, illetve a hálózati csatlakozási, hálózathasználati szerződésekhez a hozzáférés megtagadása esetére – szélső feltételként – a Vet. 36. § (8) bekezdése közvetett szankciót kapcsol, amely szerint a Hivatal a rendszerhasználó kérelmére felülvizsgálja, hogy a megtagadás (1) és (2) bekezdésben meghatározott feltételei fennálltak-e. Amennyiben a Hivatal a megtagadás feltételeinek hiányát állapítja meg, az érintett hálózati engedélyest határozatban kötelezi az átviteli vagy elosztó hálózathoz való hozzáférés biztosítására.
Megállapítom, hogy a panasz szempontjából – a RES Irányelv rendelkezéseinek való megfelelés érdekében – a hatályos Vet. Vhr. 2. melléklete tartalmazza ugyan a hálózati csatlakozási szerződések megkötésénél a hálózati engedélyes számára előírt határidőket, azonban annak megtartásához a jogszabály sem közvetlen, sem közvetett jogkövetkezményt nem fűz. A jogi szabályozás hiánya a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével  kapcsolatos visszásságot okoz és közvetve sérti a vállalkozáshoz való alapvető jogot is.
6. A szakhatóságokra és közreműködőkre vonatkozó panasz tekintetében a villamosenergia-ipari engedélyezési eljárások között a környezeti hatásvizsgálati és egységes környezethasználati engedélyezési eljárásban a KhatKr. 4. számú melléklete rögzíti a kijelölt szakhatóságokat, a bevonás és közreműködés feltételeivel és a kijelölés alapjául szolgáló szakkérdéssel együtt. A villamosenergia-ipari építésügyi engedélyezési eljárásban kijelölt szakhatóságokat a VillépKr. 4. számú melléklete tartalmazza, ezek között a fővárosi és megyei kormányhivatal kulturális örökségvédelmi igazgatóságát, az érintett települési önkormányzat jegyzőjét, a fővárosi és megyei kormányhivatal Növény- és Talajvédelmi Igazgatóságát arra való tekintet nélkül be kell vonni a villamosenergia-ipari építési engedélyezési eljárásba, hogy a környezetvédelmi hatásvizsgálatban, vagy az egységes környezethasználati eljárásban szakhatóságként közreműködtek-e. 
A VillépKr. 4. melléklet 2. pontjában a szakhatóságok mellett a villamosenergia-ipari építésügyi hatósági engedélyezési eljárásokban érintettségüktől függően közreműködő közművek, kezelők és üzemeltetők körét állapítja meg.
A Ket. az eljárásban „közreműködő” személyek és szervek önálló kategóriáját nem ismeri: az eljárásban résztvevőket alanyiságuk szerint a hatóságra, a közreműködő hatóságra, a szakhatóságra, illetve a tényállás tisztázásában közreműködő tanúsító szervezetre vonatkozó rendelkezéseket tartalmazza. Az érintettségüktől függően közreműködőkre jogi helyzetük szerint a Ket. ügyfélre vonatkozó rendelkezései irányadóak. 
A Ket. 15. §-a szerint (1) Ügyfél az a természetes vagy jogi személy, továbbá jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet, akinek jogát vagy jogos érdekét az ügy érinti, akit hatósági ellenőrzés alá vontak, illetve akire nézve a hatósági nyilvántartás adatot tartalmaz.
(3) Törvény vagy kormányrendelet meghatározott ügyfajtában megállapíthatja azon személyek körét, akik az (1) bekezdésben foglaltak vizsgálata nélkül ügyfélnek minősülnek. Az (1) bekezdésben foglaltak vizsgálata nélkül ügyfélnek minősül jogszabály rendelkezése esetén az abban meghatározott hatásterületen lévő ingatlan tulajdonosa és az, akinek az ingatlanra vonatkozó jogát az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezték.
(4) Az ügyfél jogai megilletik az ügy elbírálásában hatóságként vagy szakhatóságként részt nem vevő szervet is, amelynek feladatkörét az ügy érinti.
Korábban az általános építésjogi szabályozásban a 46/1997. (XII. 29.) KTM rendelet 2. számú melléklete „az építési hatósági eljárásokban közreműködő szakhatóságok és közművek”-re egységes szabályozást adott, azonban a Ket-tel való koherenciahiány miatt a „közreműködő közművek” az általános építésügyi jogszabályokból a KTMr-t egyúttal hatályon kívül helyező a 193/2009. (IX. 15.) Korm. rendelet 5. mellékletének szabályozása révén kikerültek.
Megállapítom, hogy a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz, hogy a VillépKr. 4. számú melléklete a Ket. szabályozásával ellentétesen, a szakhatóságokkal együtt rendelkezik a közreműködő közművek, kezelők és üzemeltetők köréről, és ezzel azt a látszatot kelti, hogy az eljárásban ezen szerveknek az eljárásban részt vevő más ügyfelekhez képest többletjogai, hatósági jellegű jogosítványai vannak.
Álláspontom szerint a szakhatóságok közreműködésével kapcsolatos szabályozás integrált felülvizsgálata szükséges annak érdekében, hogy egy szakhatóságot ugyanazon létesítménnyel kapcsolatosan, az engedélyezés során lehetőség szerint egy szakkérdés tekintetében csak egy alkalommal, és ne fázisokként többször vonjanak be az eljárásba.
Indokolt ugyanakkor a jelenleg szabdalt engedélyezési eljárás integrált szemléletű felülvizsgálata, az NCsT-ben meghatározott cél, ún. „egyablakos rendszer” megfelelő dereguláció és jogalkotás révén való megvalósulása érdekében.
7. Az Energiaklub által a „Javaslatok” című anyagában megfogalmazott panasz szerint a MAVIR Üzemi Szabályzatának 5.1.6. pontja és az egyik hálózati engedélyes, az ELMÜ Elosztói Szabályzata 6/A. mellékletének 9.1 pontja az átviteli rendszerirányító és az elosztó hálózati engedélyes hatásköre tekintetében ellentmondó szabályokat tartalmaz, mert a 120 kV feletti feszültségű hálózatra csatlakozó, 5 MW-nál kisebb beépített teljesítményű erőművekre vonatkozóan bizonytalanságot teremt atekintetben, hogy a csatlakozási tervet az átviteli rendszerirányítónak, és/vagy a hálózati engedélyesnek kell jóváhagynia. A szabályzatok közötti bizonytalanság hátrányosan érintheti a 0,5 MW és 50 MW közötti kiserőműveket a 120 kV feletti feszültségű hálózatra csatlakozás szándéka és lehetősége esetén.
A Vet. 70. §-ának (6) bekezdése szerint „a Hivatal (…) a villamosenergia-ellátási szabályzatot határozattal hivatalból módosíthatja, ha a szabályzat akadályozza a hatékony versenyt, az árszabályozásra vonatkozó rendelkezések érvényesülését, vagy indokolatlan megkülönböztetések alkalmazását teszi lehetővé.”
Az eltérés tárgyában a rendszerhasználók erre irányuló panasza esetén a Vet. 70. § (6) bekezdés rendelkezése nyomán a MEH hozhat határozatot a villamos-ellátási szabályzatok módosításáról, az ellentmondó szabályozásának kiküszöbölése érdekében. Az Ajbt. hatásköri rendelkezései alapján az alapvető jogok biztosa a hatóságoknak csak olyan eljárását vizsgálhatja, ahol a panaszos a jogorvoslati jogát kimerítette, vagy jogorvoslat nincs számára biztosítva. A panasz szerinti eltérés tárgyában további vizsgálati lehetőségem hiányában ezért felhívom a figyelmet a Vet. 70. § (6) bekezdése szerinti lehetőségre, valamint ezzel kapcsolatban a Panasztv. szabályozására.
8. A kiserőművek létesítésével összefüggő, a tényállásban ismertetett településrendezési panasszal kapcsolatosan megállapítottam, hogy a kiserőművek térségi műszaki infrastruktúra hálózat elemeként való meghatározását a TrtKr. 1. § h) pontja és 7. mellékletének 1.3. „Műszaki infrastruktúra-hálózatok és egyedi építmények térbeli rendje” pontja tartalmazza. A Trtr. emellett – az OtrT.-vel összhangban – országos jelentőségű elemként tünteti fel az atomerőművet és egyéb erőművet.
A TrtKr. szabályozása a kiserőművek térségi elemként való egyöntetű meghatározásával jelenleg a teljesítménye szerinti mérete, és az alkalmazott technológia alapján differenciálatlan Vet. szerinti szabályozást vette át, amikor 1. § h) pontjában valamennyi 0,5 MW-50 MW teljesítményű kiserőmű – ideértve a szélerőmű parkot is – vonatkozásában megállapította a műszaki infrastruktúra hálózathoz tartózó térségi elem jelentőségét.
A TfTv. 23/D. § (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a területrendezési tervekben nem szereplő, külön jogszabályban meghatározott térségi jelentőségű műszaki infrastruktúrahálózatok és egyedi építmények területi elhelyezéséhez az állami főépítész térségi területfelhasználási engedélye szükséges.
(5) A térségi területfelhasználási engedélykérelmet harminc napon belül kell elbírálni.
(6) Az állami főépítész döntése ellen fellebbezésnek nincs helye. A térségi területfelhasználási engedélykérelemről hozott határozat elleni keresetet a törvényszék soron kívül bírálja el.
A TrtKr. 1. § h) pontja és 7. mellékletének 1.3. pontja alapján így a 0,5 MW-50 MW teljesítményű kiserőművek létesítéséhez a térségi területrendezési tervek módosítása, vagy az állami főépítész térségi területfelhasználási engedélye szükséges. 
Megállapítottam, hogy a Vet. kiserőművi összevont engedélyezési eljárás céljával, valamint a RES Irányelv Preambulumának (40) bekezdésével és 13. cikk (1) bekezdésével ellentétes a TrtKr. azon szabályozása, hogy a kiserőművek létesítéséhez feltételként a térségi területrendezési tervek módosítását, vagy az állami főépítész területfelhasználási engedélyezési eljárásának lefolytatását írja elő. 
Megállapítottam, hogy a háztartási méretű kiserőművekre vonatkozó szabályozással összefüggésben a TrtKr. szabályozása az Alaptörvény XV. cikkében foglalt egyenlő bánásmód követelményét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmát sérti, mert a rendelkezés túl széles értelmezést enged és nem teszi lehetővé a jogalkalmazó számára a 0,5 MW-50 MW teljesítményű erőművek beruházói közötti valós, az alkalmazott technológia, erőmű típus és teljesítmény szerinti különbségeknek megfelelő mérlegelést, valamint a háztartási méretű kiserőművekre vonatkozó szabályokhoz képest aránytalan és indokolatlan adminisztratív terhet állapít meg a kiserőművek összevont engedélyezését megelőzően, anélkül, hogy a településrendezési terv módosításának, illetve az állami főépítész területfelhasználási engedélye szükségességének a kiserőművekre vonatkozó széles teljesítményhatáron belüli valós különbségeken alapuló indokoltságát megfelelő objektív jogszabályi szempontok alapján mérlegelhetővé tenné.
9. A Vet. 3. § 24. pontja szerint háztartási méretű kiserőmű: olyan, a kisfeszültségű hálózatra csatlakozó kiserőmű, melynek csatlakozási teljesítménye egy csatlakozási ponton nem haladja meg az 50 kVA-t.
A napenergiás szakmai közreműködő szervek által megfogalmazott panasz szerint abban az esetben, ha az 50 kVA csatlakozási teljesítményű háztartási méretű kiserőművet a rendelkezésre álló, megfelelő kisfeszültségű hálózat hiányában csak középfeszültségű hálózatra van lehetőség csatlakoztatni, a teljesítménytől függetlenül le kell folytatni a kiserőművi összevont engedélyezési eljárást. A jelenlegi szabályozás alapján ugyanakkor – az előző pontban foglaltakkal összefüggésben – nem állapítható meg az, hogy ebben az esetben szükséges-e a kiserőművi összevont engedélyezést lefolytatását megelőzően a TfTr. 23/D. § (1) bekezdése alapján az állami főépítész előzetes területfelhasználási engedélye, vagy sem ezen 0,5 MW alatti teljesítményű erőművek tekintetében.
A Vet. 27. § (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a hálózati engedélyesek az átviteli és az elosztó hálózathoz való csatlakozást egy adott csatlakozási pontra a hálózat műszaki jellemzőire tekintettel megtagadhatják.
Ugyanezen szakasz (3) bekezdése szerint a hálózati engedélyesnek az átviteli vagy elosztó hálózathoz való csatlakozás megtagadásakor meg kell határoznia azokat a feltételeket, amelyek teljesülése esetén a csatlakozás biztosítható, és a műszaki lehetőségek fennállása vagy megteremthetősége esetén köteles egy másik csatlakozási pontot kijelölni.
A Vet. 13. § (2) bekezdése szerint ugyanakkor a háztartási méretű kiserőművek üzemeltetői által termelt villamos energiát az adott csatlakozási ponton értékesítő villamosenergia-kereskedő külön jogszabály szerint köteles átvenni. A kisfeszültségű csatlakozó vezeték hiányában kiserőművi összevont engedély-köteles, egyébként 50 kVA-nél nem nagyobb csatlakozási teljesítményű erőművek esetében ezen erőművek rendszerhasználói a Vet. 13. § (2) bekezdésében foglalt kedvezménytől is elesnek.
Megállapítottam, hogy a 0-50 kVA teljesítményű háztartási méretű kiserőműveket létesíteni szándékozó rendszerhasználók homogén csoportja tekintetében a Vet. 3. § 24. pontjának a kisfeszültségű hálózatra vonatkozó rendelkezése az Alaptörvény XV. cikke szerint egyenlő bánásmód követelményébe és hátrányos megkülönböztetés tilalmába ütköző szabályozást valósít meg, mert az átviteli- vagy elosztóhálózat rendelkezésre álló feszültségszintjétől teszi függővé a háztartási méretű kiserőmű méretű erőművekre vonatkozó kedvezményes lehetőségek alkalmazhatóságát.
10. Sem a napenergiás közreműködő szervezetek, sem más, a projektem során megkeresett közreműködő szervezetek nem jelezték ugyan, azonban hivatalból folytatott vizsgálatom során a jelenleg hatályos, ÖTMr. és a 2013. január 1-től hatályba lépő 312/2012. (XI. 8.) Korm. rendelet (Kr.) összevetése és elemzése alapján megállapítottam, hogy míg jelenleg az ÖTMr. 1. melléklet 25. pontja a napenergia-kollektor, napelem létesítését az V. pontban az „Engedély vagy bejelentés nélkül végezhető építési tevékenységek” között sorolja fel, az ÖTMr.-t hatályon kívül helyező és 2013. január 1-jével hatályba lépő Kr. 1. melléklete az építési engedély nélkül végezhető tevékenységek között nem tartalmazza a napenergia-kollektor és a napelem létesítésére vonatkozó lehetőséget. A Kr. 2. melléklete 21. pontja a bontási engedély és bontás tudomásulvétele nélkül végezhető bontási tevékenységek között engedi meg megfelelő körülmények esetén a napenergia-kollektor bontását. 
A Kr. 2013. január 1-jével hatályba lépő új szabályozás alapján a korábbiakhoz képest az 50 kVA-nél nem nagyobb csatlakozó teljesítményű háztartási méretű napelemes kiserőművek az általános építési jogi szabályozás alapján építési engedély kötelesek lesznek.
A 0,5 MW - 50 MW teljesítményű napelemes kiserőművek esetén a Vet. Vhr. 4. számú melléklet 8. pontja szerint a kiserőművi összevont engedélyt megelőzően a VillÉpKr. szerinti villamosenergia-ipari jogerős építési engedély mellett a Kr. hatályba lépő rendelkezései az általános építési jogszabályok szerinti, párhuzamos építési engedélyezés lefolytatását, és az ebben hozott második jogerős építési engedély meglétét írják elő. 
Jóllehet, az Étv. 2. § 18. pontja a Speciális építményfajták között a közmű- és energiaellátási építményeket felsorolja, amelyekkel kapcsolatosan az erre vonatkozó, külön jogszabályokkal az Étv. kiegészítő hatályát és együtt alkalmazását írja elő az 1. § (2) bekezdésében, azonban a 2013. január 1-től hatályba lépő jogszabályi változások alapján nem megállapítható, hogy a többnyire épületszerkezeti elemekre, tetőszerkezetre szerelt, teljesítményük alapján háztartási méretű kiserőmű, vagy kiserőmű méretű napelemek és a hőtermelés célját szolgáló napkollektorok esetén ez a kiegészítő hatály pontosan mit jelent.
Megállapítottam, hogy mind a háztartási méretű napelemes kiserőművek, mind a 0,5-50 MW teljesítményhatár közé eső kiserőművek esetén a Kr.  2013. január 1-től hatályosan a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményébe ütköző szabályozást valósít meg, valamint ellentétes a RES Irányelv Preambuluma (40) bekezdésében és 13. cikk (1) bekezdésében foglalt szabályozási szempontokkal.
11. A termálvizek energetikai célra való felhasználásával kapcsolatos panasz tekintetében a Vgt. 15. § (3) bekezdésében, valamint VízKr. 10. § (3) bekezdésében foglalt, az energetikai célra kitermelt vizek visszatáplálásának általános kötelezettsége alól a Vgt. 15. § (3) bekezdésének a 2009. évi XCIX. törvény 1. §-ával való módosítása, valamint a Vgt. a 2012. évi CV. törvény 2. §-ával való módosítás eredményeként 15. § (3a) bekezdése speciális kivételeket enged. 
A kivételek szerint a 2009. szeptember 30-án jogerős vízjogi üzemeltetési engedéllyel rendelkező, energetikai célú termálvíz kitermelője, valamint a termálvíz energetikai hasznosítását mezőgazdasági termelés céljára kitermelő a VízKr. 78. § (4) bekezdés bb) pontja alapján 2015. június 30-ig, c) pontja alapján 2020. december 22-ig a hatóság döntése alapján mentesülhet a termálvíz visszatáplálásának általános kötelezettsége alól.
A Vgt. mezőgazdasági termeléshez kapcsolódó energetikai célú termálvíz-kitermelés visszatáplálási kötelezettség tekintetében kivételt megállapító, utóbbi módosításához kapcsolódó véleményemben már jeleztem a jogalkotónak, hogy az Alaptörvény XXI. cikkében foglalt egészséges környezethez való alapvető jog érvényesülése szempontjából a meglévő intézményvédelmi garanciákhoz képest visszalépést valósít meg, valamint azt is jeleztem, hogy a módosítással anélkül, hogy általános technológia-specifikus, a felszín alatti vizek mennyiségi és minőségi jó állapotát figyelembe vevő határértékek megállapításával az energetikai célú termálvízhasznosítás visszatáplálási kötelezettsége tekintetében általános, mindenkire egyaránt vonatkozó, objektív feltételrendszert állapítana meg a termálvíz esetenkénti visszatáplálási kötelezettség nélküli kitermelése és energetikai célú hasznosítása vonatkozásában, általános felmentést ad a környezet állapotának védelmét szolgáló kibocsátási határértékekhez kapcsolt jogkövetkezmények alól a kedvezményezettek egy meghatározott körére, amellyel az Alaptörvény XV. cikkében foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalma és egyenlő bánásmód követelménye szempontjából aggályos jogszabályi kivételt állapít meg.
A Vízkeretirányelv (VKI) 4. cikk (1) bekezdés b) pont ii) alpontja és a 11. cikk (3) bekezdés j) pontja alapján a Vgt. 2003. évi CXX. törvény 19. §-ával való módosításával állapította meg a 15. § (3) bekezdése az energetikai célra kitermelt termálvíz visszatáplálásának általános kötelezettségét 2004. január 1-től hatályosan. Ezzel a VKI 2000. december 22. hatályába lépéséhez képest a 4. cikk (1) bekezdésének b) pont ii) alpontjában megállapított, legfeljebb 15 év határidőt az összes felszín alatti víztest jó állapotának elérésére, a felszín alatti víz kitermelése és utánpótlódása közötti egyensúly biztosításának tagállami kötelezettsége tekintetében a hazai szabályozás hatékonyan érvényesítette, a felszín alatti víztestek védelmére, javítására, helyreállítására irányuló tagállami kötelezettség alapján.
A Vgt. 2009. évi módosításával a 2009. szeptember 30-án jogerős vízjogi engedéllyel rendelkezők tekintetében megállapított, a visszatáplálási kötelezettség alól felmentést engedő törvényi kivételhez kapcsolódóan a jövő nemzedékek országgyűlési biztosa a törvénymódosítással kapcsolatos véleményében a tervezett módosításnak az egészséges környezethez való joggal összefüggésben a visszalépés tilalmába ütköző volta miatt ugyancsak egyet nem értését fejezte ki.
A Vgt. 15. § (3) bekezdésben foglalt kivételek mellett a VízKr. is megállapít egy sajátos kivételi kört, amikor 78. § (5) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy a termálvíznek nem minősülő felszín alatti vizek energetikai célú hasznosítása esetében a visszatáplálási kötelezettséget az általános szabályok alapján 2014. december 22. napjáig kell teljesíteni, vagyis a visszatáplálási kötelezettség ezen termálvízhasznosítók esetében ekkor „lejár”. 
Az energetikai célú termálvízhasznosításhoz kapcsolódó termálvíz visszatáplálási köztelezettség megállapításának objektív feltételrendszerét a jogszabályok nem tartalmazzák átláthatóan és megkülönböztetéstől mentesen, ezzel összefüggésben a jogi szabályozás hiánya sérti a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményét és az egészséges környezethez való jogot. 
Megállapítom, hogy a jelenleg hatályos szabályozásban a Vgt. 10. § (3) bekezdésben foglalt általános visszatáplálási kötelezettség alól a Vgt. 15. § (3) bekezdésben, valamint a VízKr. 78. § (5) bekezdésében foglalt rendelkezés szerinti kivételezetti körre vonatkozó jogszabályi rendelkezések visszásságot okoznak az egészséges környezethez való joggal, valamint az egyenlő bánásmód követelménye és a hátrányos megkülönböztetés tilalmával összefüggésben.
A jogi szabályozás fentiekben összefoglalt hiánya, valamint az alapjogi szempontból visszás rendelkezések következményükben a RES Irányelv Preambulumának (40) bekezdésében foglalt, a megújuló energiával kapcsolatos projektek megvalósulását feleslegesen akadályozzák, továbbá a megújuló energiaforrást hasznosító erőművek jóváhagyási, minősítési, engedélyezési eljárási szabályainak alkalmazása során az objektivitás, megkülönböztetéstől mentesség és arányosság követelményét nem megfelelőképpen valósítják meg.
12. Az állati trágyát hasznosító biogáz üzemek engedélyezésére vonatkozó, az Energiaklub „Javaslatok” című anyagában szereplő panasz szerint a felügyelőségek jogalkalmazási gyakorlata heterogén atekintetben, hogy ezeket a Kvhr. 2. mellékletének 10. pontja „Létesítmények állati tetemek és állati hulladékok ártalmatlanítására vagy újrafeldolgozására 10 tonna/napnál nagyobb kezelési kapacitással.” alapján környezeti hatásvizsgálati eljárásban, vagy a Kvhr. 3. mellékletének 107. pontja szerint „Nemveszélyeshulladék-hasznosító telep 10 t/nap kapacitástól” tevékenységként egységes környezethasználati eljárásban engedélyezik.
A Khvr. 24-25. §-ai ugyan szabályozzák a környezeti hatásvizsgálati eljárás és az egységes környezethasználati engedélyeztési eljárás összevonásának és összekapcsolásának lehetőségét, a panaszban foglalt esetben azonban az állati trágya hasznosításával folytatott biogáz alapú villamos áram termelés nem tartalmaz olyan megkülönböztethető, egyértelműen azonosítható tevékenység-elemeket amelyek tekintetében az összevont/összekapcsolt eljárás lefolytatása szükséges lenne. Abban az esetben, ha a biogáz termelés a Khvr. 1. melléklet 1. pontja szerinti feltételekkel működő intenzív állattartó telep vagy a 3. melléklet 6. pontja szerinti állattartó telep működéséhez kapcsolódik, értelemszerűen összevont/összekapcsolt eljárást kell lefolytatni. A panasz szerint ugyanakkor az önálló, állati trágyát hasznosító biogáz üzemek engedélyezésekor a felügyelőségek egymástól eltérő gyakorlata szerint vagy környezeti hatásvizsgálati eljárást, vagy az egységes környezethasználati engedélyezési eljárást folytattak le, így a heterogén jogalkalmazási gyakorlat az állati trágyahasznosítással működő biogáz erőművek tekintetében a megfelelő jogi szabályozás hiányára, a hatályos jogszabályok ellentmondásaira, rendelkezéseinek bizonytalanságára utal.
A régi Hgt. 2. § (2) bekezdésének b) pontja szerint a Hgt. hatálya az állati hulladékra (beleértve az állati tetemeket, a trágyát), valamint más természetes, a mezőgazdaságban felhasználható nem veszélyes anyagokra csak annyiban terjed ki, amennyiben azokról jogszabály másképp nem rendelkezik.
Az élelmiszerláncról és hatósági felügyeletéről szóló 2008. évi XLVI. törvény az állati trágyát nem sorolja az állati eredetű melléktermékek közé, a korábban hatályos, az állati hulladékok kezelésének és a hasznosításukkal készült termékek forgalomba hozatalának állat-egészségügyi szabályairól szóló 71/2003. (VI. 27.) FVM rendelet 3. § a) pontja pedig a trágyát, hígtrágyát a 2. osztályba tartozó állati hulladékok között sorolta fel, a 6. § (2) bekezdése szerint a trágyát, hígtrágyát külön jogszabály szerint kell kezelni. Így a korábbi szabályozás állati melléktermék és állati hulladékra vonatkozó, nem egyértelmű és azonosítható megkülönböztetési szempontokon alapuló fogalomhasználata alapján a Hgt. hatálya alá tartozott a trágyahasznosítással működő biogáz erőmű, mintegy hulladékhasznosítóként. A környezetvédelmi hatóság gyakorlatában megmutatkozó bizonytalanság abból adódott, hogy az állati eredetű trágya – ha úgy tetszik – az állati eredetű melléktermék és állati eredetű hulladék közötti, átmeneti kategória, amelynek specifikuma, hogy közvetlenül is hasznosítható mind a mezőgazdaságban, mind biogáz- és energiatermelés céljára. 
A 2013. január 1-jével hatályba lépő új Hgt. 1. §-ának (2) bekezdése c) pontjában külön nevesíti a biogáz-termelés célú hasznosításra szánt állati melléktermékeket, amely szerint „jogszabály eltérő rendelkezése hiányában e törvény hatálya kiterjed az állati melléktermékekre, ideértve a belőlük származó feldolgozott termékeket, ha azokat égetésre, valamint biogáz- vagy komposztáló üzemben történő hasznosításra szánják”.
Jelenleg a nem emberi fogyasztásra szánt állati eredetű melléktermékekre vonatkozó állategészségügyi szabályok megállapításáról a 45/2012. (V. 8.) VM rendelet rendelkezik.
Az új Hgt. 2. § 8. pontja önállóan meghatározza az energetikai hasznosítás fogalmát is, amely szerint az olyan hasznosítási művelet, amelynek során a hulladék energiatartalmát kinyerik, ideértve a biológiailag lebomló hulladékból történő energia-előállítást, valamint az olyan anyaggá történő feldolgozást, amelyet üzemanyagként, illetve tüzelőanyagként használnak fel. A régi Hgt. az energetikai hasznosítás tartalmát nem határozta meg, csak utalt annak lehetőségére a hulladékhasznosítás körében, a 18. § (1) bekezdés c) pontjában.
Megállapítottam, hogy a Khvr. a régi Hgt. szabályozása a trágyát állati hulladékként definiálta, összhangban a hulladékok jegyzékéről szóló 16/2007. (VII. 18.) KöM rendelettel, amely 1. melléklete 02. pontja alatt az állati trágyát a mezőgazdasági, kertészeti, vízkultúrás termelésből, erdőgazdaságból, vadászatból, halászatból, élelmiszer előállításból és feldolgozásból származó hulladékok között nevesítette. 
Az új Hgt. szabályozása, valamint az állati melléktermékekre vonatkozó jogszabályok a korábbiakkal szemben a biogáz termeléshez hasznosított trágyát 2013. január 1-től hatályosan állati melléktermékként határozza meg, és a biogáz-termelésre kifejezetten utal. Indokolt ezért a Khvr. erre vonatkozó rendelkezései között a trágya alapú biogáz termelésnek az új Hgt. fogalomrendszerének megfelelő, önálló energetikai célú tevékenységként a hatósági mérlegelésen alapuló környezeti hatásvizsgálat-köteles voltát, illetve egységes környezethasználati engedély-köteles voltát megfelelő szakmai előkészítés követően megállapítani, megfelelő jogszabály-módosítással.
Megállapítottam, hogy az állati trágyát hasznosító biogáz erőművek környezetvédelmi engedélyezése tekintetében a Khvr. hatályos szabályozása hiányos és nem megfelelő, ami jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okoz.

Intézkedésem
Az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem a Kormányt, hogy a vizsgálatom által feltárt, a jogszabályok felesleges, nem egyértelmű, vagy nem megfelelő rendelkezése, illetve a jogi szabályozás hiányára visszavezethető, alkotmányos joggal összefüggő visszásságok megszüntetése érdekében, valamint a RES Irányelv megfelelő implementációjára vonatkozó, továbbá a Nemzeti Cselekvési Tervben foglalt célkitűzés megvalósítása érdekében szükséges  intézkedési terve szerinti jogalkotási kötelezettségének maradéktalanul tegyen eleget.
Mindezek érdekében, az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem a nemzeti fejlesztési minisztert, hogy 
–	a villamosenergia-ipari erőművek teljesítménye szerinti törvényi szabályozást a megújuló energiaforrásoknak az alkalmazhatósága szempontjából vizsgálja felül;
–	az energiafogyasztási igényszintekhez megfelelően igazodó teljesítménykategóriák szerinti, a megújuló áramtermelést és energiaellátást a háztartások mellett az intézmények, kis- és középvállalkozások számára is egyéni, helyi és regionális szinten lehetővé tevő és elősegítő szabályozás érdekében készítse elő a fenntartható energiagazdálkodásról szóló törvény módosítását.
–	a háztartási méretű kiserőműre vonatkozó szabályozásban érvényesítse megfelelő csatlakozási teljesítmény mellett a rendelkezésre álló hálózati feszültségszinttől függetlenül az engedélymentességet;
–	haladéktalanul készítse elő, és megfelelő társadalmi egyeztetést követően nyújtsa be a Kormánynak – a megújuló energiahordozó bázisú villamos energiára, a megújuló energiaforrásokra a kapcsolt energiatermeléstől elkülönülő pénzügyi keret létrehozásával – a Kötelező Átvételi Rendszer (KÁT) átalakítására vonatkozó, az NCsT 4. pontjában tervezett intézkedésként meghatározott jogszabályt, amely megfelelő keretet teremt a megújuló energiaforrások villamos energiatermelésben való alkalmazásának ösztönzésére a piaci, technológiai és fenntarthatósági szempontoknak megfelelően;
–	a jelentésemben foglalt megállapításoknak megfelelően – a szakhatósági közreműködés integrált rendszerére vonatkozó jogi szabályozás megteremtésével egyidejűleg – készítse elő a megújuló energiaforrásokat alkalmazó erőművek engedélyezése folyamán a szakhatóságok közreműködése tekintetében az Alaptörvénnyel és a Ket.-tel való összhangot biztosító jogszabály módosításokat;
–	tegye meg a hálózati csatlakozási szerződésre vonatkozó jogszabályokban foglalt határidők érvényesítése érdekében, az önkéntes jogkövetésre ösztönző jogkövetkezményekkel kapcsolatban szükséges jogalkotási lépéseket.

Az Ajbt. 37. §-a alapján, felkérem a belügyminisztert, hogy
–	a megfelelő jogszabály módosítás előkészítésével biztosítsa továbbra is a háztartási méretű napelemes kiserőmű és napenergia-kollektor tekintetében a korábbi építési jogi szabályozásnak megfelelően ezek építési engedély és bejelentés nélkül való létesíthetőségének lehetőségét;
–	a 0,5 MW-50 MW teljesítményű kiserőműveknek a műszaki infrastruktúrahálózat térségi elemeként való besorolása tekintetében, teljesítményszintekként differenciáltabb, arányos és indokolt szabályozás megteremtése érdekében a jelentésemben foglalt megállapításoknak megfelelően tegye meg a szükséges jogalkotási lépéseket.

Az Ajbt. 37. §-a alapján, felkérem a vidékfejlesztési minisztert, hogy
-	a jelentésemben foglalt megállapítások figyelembevételével készítse elő és megfelelő társadalmi egyeztetést követően a Kormánynak nyújtsa be az energetikai célra kitermelt termálvíz hasznosításával kapcsolatos visszatáplálási kötelezettség tekintetében a hátrányos megkülönböztetést kiküszöbölő, az esélyegyenlőséget biztosító és a vállalkozás szabadságát lehetővé tevő, megfelelő objektív feltételrendszert tartalmazó jogszabály tervezetét, amely maradéktalanul biztosítja a nemzet közös örökségének megőrzését és az egészséges környezethez való jog érvényesülését;
-	az állati trágyát hasznosító biogáz erőművek környezetvédelmi engedélyezésére vonatkozóan a jelentésemben feltárt visszásságot megfelelően orvosló jogi szabályozást készítse elő és nyújtsa be a Kormánynak.

Budapest, 2012. december
Prof. Dr. Szabó Máté sk.