Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-3590/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Szabó-Tasi Katalin
Az eljárás megindulása
Állampolgári beadvány érkezett hivatalomhoz, amelyben a beadványtevő egy – állítása szerint évek óta elhúzódó – az egészségügyi ellátórendszert érintő problémára hívta fel a figyelmemet. A beadványtevő, aki maga is hepatitisz B vírussal fertőzött, és krónikus betegsége miatt kezelt beteg, panaszolta, hogy a szakmai protokoll szerinti szerológiai vizsgálatok elvégzésére az őt kezelő intézménynek nincs lehetősége, mert forráshiány miatt a labor a szükséges teszteket nem tudja megvásárolni. A tesztanyag hiányának az is következménye lehet, hogy az el nem végzett tesztek eredményének hiányában nincs lehetőség a betgnek felírt gyógyszer megváltoztatása, vagy elhagyása mellett dönteni, azaz nem részesülhet a számára leginkább hatékony terápiában. A beadványtevő – kezelőorvosa állítására hivatkozva – arra is felhívta a figyelmet, hogy esete nem egyedi jelenség, hanem ezres nagyságrendű azoknak a kezelt betegeknek a száma, akik indokolatlanul kapják a (támogatott) gyógyszeres kezelést, vagy épp nem részesülnek gyógyszerben. 
A beadványban foglaltak felvetették a testi és lelki egészséghez való jog (Alaptörvény XX. cikk), az emberi méltósághoz való jog ( Alaptörvény II. cikk), és a közszolgáltatásokhoz való hozzáférés joga („Alaptörvény XXII.) sérelmének gyanúját, ezért az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) 18. § (4) bekezdése alapján, amely lehetővé teszi a természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság kivizsgálásának lehetőségét, vizsgálatot indítottam az emberi méltósághoz való jog, a testi és lelki egészséghez való jog és a közszolgáltatáshoz való hozzáférés követelményének érvényesülése kapcsán. 
Vizsgálatom során tájékoztatást kértem az emberi erőforrások miniszterétől, és a kaposvári Kaposi Mór Oktatókórház igazgatójától.

Az érintett alapvető jogok és követelmények
-	Az élethez és az emberi méltósághoz való jog [Alaptörvény II. cikk: „Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.” ]
-	A testi és lelki egészséghez való jog [Alaptörvény XX. cikk (1) bekezdés: „Mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez.” ]
-	A közszolgáltatásokhoz való hozzáférés joga [„Alaptörvény XXII. cikk: „Magyarország törekszik arra, hogy az emberhez méltó lakhatás feltételeit és a közszolgáltatásokhoz való hozzáférést mindenki számára biztosítsa.” ]

Jogszabályi háttér
1.	a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény (Ebtv.)
2.	az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) 
3.	a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény (Tbj.)
4.	a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól szóló 1997. évi LXXXIII. törvény végrehajtásáról szóló 217/1997. (XII. 1.) Korm. rendelet
5.	az egészségügyi szolgáltatások Egészségbiztosítási Alapból történő finanszírozásának részletes szabályairól szóló 43/1999. (III. 3.) Korm. rendelet
6.	az egészségügyi ellátás folyamatos működtetésének egyes szervezési kérdéseiről szóló 47/2004. (V. 11.) ESzCsM rendelet

A megállapított tényállás
Panaszos a kaposvári Kaposi Mór Oktatókórház hepatológiai centrumában áll kezelés alatt hepatitis B vírussal való fertőzöttsége miatt. Betegsége kezeléséhez hozzátartozik, hogy meghatározott időközönként vérvétel útján ellenőrzik állapotát (szerológiai vizsgálat), mely ellenőrzés eredményétől függően gyógyszeres kezelését megváltoztatják, megszüntetik vagy ismételten elrendelik. Beadványtevő sérelmezte, hogy a hepatitis B fertőzöttsége kezeléséhez időközönként szükséges vírus-meghatározás eljárást a laboratóriumi vizsgálatot végezni hivatott Egyesített Szent István és Szent László Kórház-rendelőintézet (a továbbiakban: László Kórház) víruslaboratóriuma – a Kaposi Mór Oktatókórház kezelőorvosának tájékoztatása szerint – nem tudja elvégezni, mivel forráshiány miatt a labor a szükséges teszteket nem tudja megvásárolni. Mindemellett panaszos vérét levették. A vérvizsgálat elmulasztásának az lehet a következménye, hogy panaszos gyógyszereit feleslegesen szedi. A betegségre ugyanis jellemző, hogy a vírus rezisztenssé válhat és gyógyszerváltásra lehet szükség, de ezt laborvizsgálat nélkül sem megerősíteni, sem elvetni nem lehet. Amennyiben panaszos nem a megfelelő gyógyszert szedi, a vírus elszaporodhat szervezetében, amely májkárosodáshoz és az életminősége romlásához vezethet. 
A probléma nemcsak panaszost érinti. Kezelőorvosa elmondása szerint az el nem végzett szerológiai vizsgálatok miatt kb. 1100 betegnek közel a fele feleslegesen szedi a gyógyszerét, mivel váltaniuk, vagy a szedést abbahagyniuk kellene. A szükséges vizsgálat elvégzésének hiányában azonban többmilliós nagyságrendű pazarlás történik a fölöslegesen megfinanszírozott gyógyszerekkel. 
Összességében, a szerológiai vizsgálat elvégzésének hiányában nem lehet megállapítani a terápia helyes folytatását, a vizsgálat eredményétől függően vagy a költségkímélő terápia-váltás marad el, vagy pedig a beteg egészségére kockázatos gyógyszeres kezelést folytatják.

A megkeresett szervek válaszai
A Kaposi Mór Oktatókórház igazgatója válaszában megerősítette, hogy panaszos gasztroenterológiai és hepatológiai problémái miatt évek óta áll gondozásukban. A területi ellátási kötelezettség hatálya alá nem tartozó beteg kezelését az intézmény – az egészségügyi problémák komplexitása miatt főigazgatói hatáskörbe tartozó döntés meghozatalát követően – vállalta. Megerősítette azt is, hogy a vizsgálatom tárgyát képező krónikus vírushepatitiszek diagnosztizálási és követési problémája évek óta fennáll, és tájékoztatott, hogy a problémát intézményük részéről is – a Magyar Gasztroenterológiai Társaság Hepatológiai Szekció elnökeként – Prof. Dr. Hunyady Béla számos hivatalos csatornán több alkalommal jelezte az egészségügyi szakirányítás szervei felé. (Legutóbb 2012. márciusban a Nemzeti Erőforrás Minisztérium Egészségügyért Felelős Államtitkára és az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Főigazgatójának címezve)
A problémát röviden összefoglalva a következők szerint ismertette. A krónikus vírushepatitiszes betegek kezelését és követését a Nemzeti Erőforrás Minisztériumnak az Egészségügyi Közlöny LXI. Évfolyam 7. számában (2011. március 29) megjelent protokolljai szabályozzák, mely szakmai protokollok betartása a kezelést végző orvosokra kötelező. A szakmai protokollban előírtak a jelenleg érvényben lévő finanszírozási protokollokkal is egyeznek. A Kaposi Mór Oktatókórház a kezelésre jogosított intézmények közé tartozik. A hivatkozott szakmai protokollok a vírushepatitiszek vonatkozásában betegségkörhöz tartozó speciális diagnosztikai vizsgálatokkal (a továbbiakban: PCR vizsgálat) történő időszakos mennyiségi vagy minőségi vírustiter meghatározást írnak elő. Ezek eredménye képezi a további kezelésre vonatkozó döntéshozatal alapját. A PCR vizsgálatok a Szakmai Kollégium Orvosi Laboratóriumi Tagozata által javasolt módon, álláspontja szerint szakmai és gazdasági okokból indokoltan centralizáltan, néhány országos feladatot ellátó molekuláris diagnosztikai laboratóriumban történik. 
A vizsgálatok végzése akkreditációhoz kötött, az Országos Egészségbiztosítási Pénztár a vizsgálatok elvégzését kizárólag ezekben az intézményekben finanszírozza. A Kaposi Mór Oktatókórház ilyen vizsgálatok végzésére nem akkreditált, effajta vizsgálatokat nem végez, így értelemszerűen nem részesül finanszírozásban az OEP által a molekuláris biológiai vizsgálatok elvégzésére elkülönített keretből. Az intézményükben kezelt betegek számára a speciális vizsgálatokat az akkreditált laborok végzik, a levett mintákat ezekbe a laboratóriumokba juttatják el. (a konkrét esetben a Fővárosi Szent László Kórház Molekuláris Diagnosztikai Laboratóriuma végezte). Az országos feladatkört ellátó laboratóriumokban azonban nem áll rendelkezésre elkülönített, címkézett keret a hepatitisz diagnosztika elvégzésére, ezért az egyes intézmények aktuális finanszírozási helyzetének (volumenkorlát) függvénye, hogy az összegyűjtött mintákból mikor kerül sor a vírusvizsgálatok elvégzésére. Ez átlagosan egy, esetenként 3-4 hónapos késlekedést eredményez a diagnosztikában. A molekuláris diagnosztika késlekedése miatt a szakmai protokollban előírt feltételeket a kezelést végző orvosok nem tudják betartani. Ez esetenként akadályozhatja a betegek legoptimálisabb kezelését, és az alkalmanként több hónapos indokolatlan továbbkezelés miatt éves szinten 100-125 millió forintos többlet gyógyszer kiadást, jelentős pazarlást eredményez az OEP számára.
Az Országos Egészségbiztosítási Pénztár Elemzési, Orvosszakértői és Szakmai Ellenőrzési Főosztálya által 2009-ben 2969 betegnél elvégzett – a Kaposi Mór Oktatókórházat is érintő – ellenőrzése során az orvosszakmai ellenőrzés a centrumok munkáját szakmai és adminisztrációs szempontból is kifogástalannak ítélte, de jelentésében megállapította, hogy “a speciális vírus diagnosztika gyakran akadozik, hosszadalmas, ami lehetetlenné teszi a protokollok betartását (STOP szabályok), és a kezelések meghosszabbodása révén többletköltséget generál.”
Az országos ellátó hálózatban és az intézményükben is tevékenykedő kollégák tapasztalatai szerint az ismételt szakmai jelzések és ellenőri jelentés ellenére sem történt változás, a kezeléshez kapcsolódó molekuláris diagnosztikai vizsgálatok elvégzése jelenleg is több hónapot késik. Az igazgató álláspontja szerint a probléma megoldását az jelentené, ha az OEP elkülönített, csak erre a célra fordítható forrást biztosítana az országos szintű feladatot ellátó néhány laboratórium számára.
Kifejtette továbbá, hogy a kezelt betegek biztonsága érdekében, és gazdasági megfontolásból is sürgetőnek tartja a vírushepatitiszek kezelésével kapcsolatos molekuláris diagnosztika finanszírozásának megoldását.
Az Emberi Erőforrás Minisztériumának Egészségügyért Felelős Államtitkára első válaszában arról tájékoztatott, hogy az Egyesített Szent István és Szent László Kórház-Rendelőintézet főigazgatóját, valamint a Gyógyszerészeti és Egészségügyi Minőség és Szervezetfejlesztési Intézet (GYEMSZI) főigazgatóját kereste meg, és elrendelte a panaszban foglaltak haladéktalan kivizsgálását, továbbá utasította a megkeresett szerveket, hogy vizsgálatuk eredményéről hivatalomat is tájékoztassák.  
Az államtitkár intézkedését megköszönve ismételt megkeresésemben a minisztérium jogi és szakmai álláspontjának kifejtését kértem. Megkeresésemre az államtitkár először a László Kórház főigazgatója által lefolytatott vizsgálat eredményéről tájékoztatott. E szerint a HIV fertőzötteket és AIDS betegeket ellátó országos központ – melynek részeként működik a Molekuláris Biológiai Laboratórium – az országban egyetlenként látja el feladatát az Intézet Szent László telephelyén. A Laboratórium PCR keretét nem kizárólag e betegségcsoport diagnosztikai vizsgálatainak finanszírozására határozták meg, hanem ide tartoznak még a hepatitisz C vírus (HCV), hepatitisz B vírus (HBV) vírusmennyiség-meghatározás vizsgálatok, valamint más (haematológiai, kromoszóma, cytogenetikai) vizsgálatok is. Számításaik szerint mindezek összességében az Intézet számára – csak a PCR vizsgálatok vonatkozásában – több mint 100 millió forint nagyságrendű bevételkiesést eredményeztek.
Az államtitkár a GYEMSZI vizsgálatának eredményét is rendelkezésemre bocsátotta, mely szerint a PCR vizsgálatra történő várakozás oka elsősorban az, hogy a laborok inkább más, nyereségesebb vizsgálatokat végeznek el a rendelkezésre álló keretük terhére. Jelenleg ingyenes forrásból, illetve a study-k által finanszírozva valósul meg a vizsgálatok 20-30%-a. Véleménye szerint az egyedi panaszügy rendszerszintű problémát vet fel, amelynek megoldása elsősorban nem minőségügyi vagy ellátás-szervezési, hanem finanszírozási oldalról képzelhető el.
Az államtitkár kifejtette, hogy e két szerv (László Kórház, GYEMSZI) megkeresésével, tehát az érintettek bevonásával kezdetét vette a probléma megoldását elősegítő szakmai egyeztetés, ami reményei szerint elvezet annak az összes érintett számára elfogadható megoldásához.
A problémával kapcsolatos jogi álláspontját kifejtve kiindulópontja az volt, hogy a jó egészségi állapot megőrzése mindenki számára szükséges az emberhez méltó és tevékeny élethez. Az egészséghez való jog valódi alapjog, amelynek megvan mind az állami intézményvédelmi (pontosabban: szervezési) oldala, mind pedig alanyi jogi oldala. Az egészséghez való jog érvényesülésének elsődleges feltétele az egészség megőrzése, ami az állam feladata és az állampolgár alanyi joga. A testi és lelki egészséghez való alapjog másik oldala akkor érvényesíthető, ha az állampolgár megbetegszik. Ebben a körben az állam legfontosabb feladata az egészségügyi ellátórendszer megszervezése, és annak egészségbiztosítás útján történő finanszírozása, a tekintetben viszont, hogy ezt miként teszi, az államnak széleskörű döntési szabadsága van. Az állam felelőssége tehát egyfajta eredményfelelősség: legyen a rendszer működőképes, hatékony és biztonságos. Nézete szerint ezen érvelést támasztja alá az Alkotmánybíróság több határozatában foglalt álláspontja is, melyekben a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog és annak intézményesített megszervezésének alkotmányos mércéjét fejti ki. [Az Alaptörvény a „lehető legmagasabb szintű” kitételt a testi és lelki egészséghez való jog kapcsán nem tartalmazza] Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jognak a korábban az Alkotmány 70/D. § (1) bekezdésében található megfogalmazása csak a korábban a 70/D. § (2) bekezdésében foglaltakkal együtt értelmezhető. A testület az 54/1996. (XI. 30.) AB határozat óta követett, a 36/2007. (VI. 6.) AB határozatban is megerősített gyakorlatában a korábban az Alkotmány 70/D. (1) bekezdésében foglaltakat szűk tartalommal értelmezte. Az Alkotmánybíróság a lehető legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog biztosítását nem közvetlenül, egyedileg érvényesülő alapjogként, hanem olyan alkotmányos állami feladatként tételezte, amelynek számos összetevője van. Az „állami kötelezettség kritikus nagyságát” is csak szélső esetekre – például az ellátás teljes hiányára – korlátozottan látta megállapíthatónak, rögzítette azonban, hogy „ilyen szélső eseteken túl az Alkotmány 70/D. §-ban meghatározott állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje, [...] önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen, az az Alkotmány 70/D. (2) bekezdésében foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg” [ABH1996, 173, 186-187.].
Tekintettel arra, hogy a László Kórház főigazgatója közvetlenül számomra is megküldte vizsgálatának eredményét és megállapításait. 
Az érintett laboratórium az Intézmény Szent László Kórház telephelyén HIV/AIDS betegeket ellátó országos központban működik. A központ része a Molekuláris Biológiai laboratórium (immunológiai laboratóriumi diagnosztika), amely a NEAT (Netwok of European AIDS Treatment) által regisztrált és rendszeresen ellenőrzött laboratórium, valamint a Siemens Közép-Kelet Európai referencia laboratóriuma. A HIVV/AIDS betegek kezelése egyetlen centrumban a HIV vírusmennyiség meghatározás egyetlen helyen történik. Az intézmény PCR keretébe tartoznak még a HCV és HBV vírusmennyiség vizsgálatok, a hematológiai-, kromoszóma-, cytogenetikai laboratóriumok által végzett vizsgálatok is.
Az intézmény – költséges – PCR vizsgálatainak finanszírozása az elmúlt évben meg sem közelítette az 1.5 pont/Ft értéket (0.32-0,72 pont/Ft érték között mozgott, éves átlag: 0.47 pont/Ft), ami több mint 100 millió Ft nagyságrendű bevételkiesést eredményezett csak a PCR vizsgálatok vonatkozásában.
A Magyarországon kezelt Összes HIV fertőzött, illetve a hepatitis fertőzöttek 70%-nak ellátásához, kezelésének monitorozásához – számításaik szerint – körülbelül 140-150 millió forint értékű, erre a célra nevesített TVK-ra lenne szükség. Összehasonlításként: e betegek éves kezelése kb. 5 milliárd Ft gyógyszerköltséget jelent. 
Mivel a PCR keretek megemelése országos szinten megoldásra váró problémakör, a menedzsment évek óta jelezte az erre kompetens döntéshozóknál a keret megemelésének szükségességét, de PCR keretük változatlan maradt. Így valóban megtörtént, hogy az említett alacsony finanszírozás következtében – a szükséges reagens hiánya miatt – eltolódtak a PCR vizsgálatok. De mivel az intézmény saját forrásból vállalta a vizsgálatok költségét, végeredményben egyetlen vizsgálat sem maradt el. A László Kórház vezetésének álláspontja ebben a nehéz gazdasági helyzetben is az, hogy a betegellátás szakmai színvonala az elégtelen finanszírozás miatt nem sérülhet.

A vizsgálat megállapításai
I. A hatáskör tekintetében
Az alapvető jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (2) bekezdésének a) pontja meghatározza a közszolgáltatást végző szerv fogalmát, eszerint ennek minősül – függetlenül attól, hogy milyen szervezeti formában működik – minden az állami vagy önkormányzati feladatot ellátó, illetve e feladat ellátásában közreműködő szerv. Az Ajbt. 18. § (2) bekezdésével összhangban az ombudsmani gyakorlat egyértelműen a közszolgáltatást végző szervek fogalomkörébe tartozónak tekinti az egészségügyi szolgáltatást nyújtó intézményeket, továbbá az egészségügyi szakigazgatási szerveket, amelyekre az ombudsman vizsgálati jogosultsága – az Ajbt. hatásköri szabályai értelmében – értelemszerűen kiterjed.
Az Ajbt. 18. § (4) lehetővé teszi a természetes személyek pontosan meg nem határozható, nagyobb csoportját érintő visszásság hivatalból történő kivizsgálásának lehetőségét. Álláspontom szerint a felvetett panasz a személyek pontosan meg nem határozható nagyobb csoportját, végső soron valamennyi e speciális kezelést igénylő már fertőzött, és jövőben megfertőződő személyt érinti. 
Az Ajbt. 2. § (2) bekezdésében biztosított jogkörében eljárva az alapvető jogok biztosa akkor is javaslatot tehet az alapvető jogokat érintő jogszabályok módosítására, megalkotására, ha nem állapított meg azokkal összefüggésben visszás hatósági jogalkalmazást. 

II. Az alapvető jogok tekintetében
Az alapvető jogok biztosa egy adott társadalmi probléma mögött álló összefüggés-rendszer feltárása során autonóm, objektív és neutrális módon, kizárólag alapjogi érvek felsorakoztatásával és összevetésével tesz eleget mandátumának. Az ombudsmani intézmény megalakulása óta az állampolgári jogok országgyűlési biztosa következetesen, zsinórmértékként támaszkodott az Alkotmánybíróság alapvető jogállami garanciákkal és az alapjogok tartalmával kapcsolatos elvi megállapításaira, valamint – az ombudsmani jogvédelem speciális vonásainak megfelelően – alkalmazta az alapjog-korlátozás alkotmányosságát megítélni hivatott egyes alapjogi teszteket.
Magyarország Alaptörvényének és az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény hatályba lépésével az alapvető jogok biztosaként is követtem a fenti gyakorlatot. Az Alkotmánybíróság pedig a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában arra mutatott rá, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”, így eljárásom során irányadónak tekintem a testület eddigi megállapításait.
Az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdése alapján az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani, védelmük az állam elsőrendű kötelezettsége. Az Alaptörvény II. cikke pedig arról rendelkezik, hogy az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz. Az alkotmánybírósági gyakorlat azt is kiemeli, hogy az emberi méltósághoz való jog az ún. általános személyiségi jog egyik megfogalmazásának tekinthető. Az általános személyiségi jog „anyajog”, azaz olyan szubszidiárius alapjog, amelyet mind az Alkotmánybíróság, mind a bíróságok minden esetben felhívhatnak az egyén autonómiájának védelmére, ha az adott tényállásra a konkrét, nevesített alkotmányos alapjogok egyike sem alkalmazható. Az általános személyiségi jognak fontos elemét képezi az önrendelkezés szabadsága, az önrendelkezéshez való jog, amely – mint az összes ún. különös személyiségi jog – elsősorban az egyén autonómiáját, döntési és cselekvési szabadságát védi. Az Alkotmánybíróság felfogásában a személyi szabadság az egyén olyan autonómiáját jelenti, amely feltételezi a teljes akarati és cselekvési szabadságot a jog keretei között. A személyi szabadság joga mindenkivel szemben érvényesülő jog, amely minden embert megillet, ugyanakkor nem részesül abszolút védelemben, mivel törvényben meghatározott esetekben korlátozható.
Az Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdése alapján mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez, ennek az alapjognak az érvényesülését pedig Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő. Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tartalmát, és mindezek az értelmezések álláspontom szerint – függetlenül attól, hogy „legmagasabb szintű” jelző az Alaptörvényben már nem kapott helyet – továbbra is hivatkozhatóak maradnak. [56/1995. (IX. 15.) AB határozat, ABH 1995, 260, 270., 37/2000. (X. 31.) AB határozat, ABH 2000, 293, 297] Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a (legmagasabb szintű) testi és lelki egészséghez való jogként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez. Az egészséghez való jog önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen, az Alkotmányba foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.
Az Alaptörvény XXII. cikke államcélként rögzíti a közszolgáltatásokhoz való hozzáférés biztosítását is. Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata alapján az államcélt megfogalmazó alkotmányi, illetve alaptörvényi rendelkezések alapjogként nem értelmezhetők, azokra alapozva csak kivételes esetekben állapítható meg alaptörvény-ellenesség, így különösen akkor, ha valamely jogszabályi rendelkezés az államcél megvalósulását veszélyeztetné. Az Alaptörvény XXII. cikk sérelme csak abban az esetben lenne megállapítható, ha valamely jogszabály például az ország egyes területein teljes egészében kizárná a közszolgáltatásokhoz való hozzáférés lehetőségét.

III. Az ügy érdeme tekintetében
Az Eütv. 7. § (1) bekezdése értelmében minden betegnek joga van - jogszabályban meghatározott keretek között - az egészségi állapota által indokolt, megfelelő, folyamatosan hozzáférhető és az egyenlő bánásmód követelményének megfelelő egészségügyi ellátáshoz. A (2) bekezdés definiálja a megfelelő ellátás fogalmát, azaz az ellátás megfelelő, ha az az adott egészségügyi szolgáltatásra vonatkozó szakmai és etikai szabályok, illetve irányelvek megtartásával történik 
Az egészségügyi ellátás minőségének komponensei a szakma szerint a következők: esélyegyenlőség és méltányosság, hozzáférhetőség, az egészségügyi ellátás megfelelősége s szükségletek igény, és végül igénybevétel. A hivatkozott cikk szerint „az egészségügyi ellátás megfelelő (appropriate), ha az egészségi állapotban várt javulás (például a várható élettartam meghosszabbodása, a fájdalom megszűnése, az aggódás csökkenése, a funkcionális képességek javulása) olyan mértékben meghaladja a várható negatív következményeket (például halálozás, a beavatkozástól való félelem, a beavatkozás által előidézett fájdalom, a munkából kiesett idő), hogy a beavatkozást érdemes elvégezni. […] A betegeknek okozott ártalom mellett a nem megfelelő egészségügyi ellátás a szakemberek és felszerelés indokolatlanul túlzott igénybevételét, vagy a szakemberek és felszerelés indokolatlanul alacsony kihasználtságát egyaránt okozhatja.” [http://www.pro-qaly.hu/az-egeszsegugyi-ellatas-minosegenek-komponensei-88.html]
Az Alkotmánybíróság az egészségügy társadalombiztosítási finanszírozásának kérdéseivel összefüggésben az 1316/B/1995. AB határozatban kimondta, hogy „annak megítélése, hogy az állam az Alkotmány 70/D. §-án alapuló kötelezettségének milyen rendszerű és milyen finanszírozású egészségügyi intézményhálózat és orvosi ellátás megszervezésével tesz eleget, a jogalkotó szabadságába és felelősségébe tartozik, a rendszer alkotmányos megítélésének – szélső esetektől eltekintve – alkotmányos mércéje nincs.” 
Jelen esetben azonban az állam – feltérképezve teherbíró képességét – létrehozott, majd kötelező szabályba (utasítás) foglalt egy rendszert, konkrétan a krónikus vírushepatitiszes betegek kezelését és követését szabályozó protokollt. [Lásd: Egészségügyi Közlöny LXI. Évfolyam 7. szám (2011. március 29.)] E szakmai protokoll betartása a kezelést végző orvosokra kötelező. A hivatkozott szakmai protokoll a vírushepatitiszek vonatkozásában betegségkörhöz tartozó PCR vizsgálatok elvégzését írják elő. Álláspontom szerint abban az esetben, ha az állam elhatározta magát, hogy egy – akár elsősorban orvosszakmai – szabályt, követendő módszert és eljárásrendet megalkot, a jogalanyok egy pontosan meghatározható körének (orvosok), jogviszonyok pontosan meghatározható eseteiben (valamennyi e betegséggel érintett beteg kezelése) kötelező módon alkalmazni rendel, akkor utóbb köteles a szabály végrehajthatóságát lehetővé tevő eszközökről – jelen esetben megfelelő finanszírozásról – gondoskodni. Itt ugyanis nem arról van szó, hogy az állam teherbíró képességének alacsony nívója miatt nem tud finanszírozni valamely ellátást, gyógymódot, kezelést, hanem arról, hogy egy szakmailag elismert és kötelezővé tett protokoll végrehajtását esetenként biztosítani tudja, esetenként azonban nem. Mindez egyrészt bizonytalanná teszi az orvos számára, hogy kiszámítható módon, a szakma szabályai szerint, és eredményesen írja elő betegének az időszakosan szükséges vizsgálatokat, másrészt a programozott gyógyító munkáját elodázza, továbbá a betegek számára is a kezelés, illetve a gyógyulási folyamat kiszámíthatatlanságát közvetíti, végül akár bizalomvesztéshez is vezethet. Súlyosbítja a helyzetet, hogy az egyes laboratóriumok forrás allokálása is közrejátszhat a vizsgálatokra szükséges fedezetben jelentkező hiányban, így nemcsak az állami finanszírozás nem megfelelően kiegyenlített mivolta, hanem az érintett laborok – olykor kiszámíthatatlan – gazdasági megfontolásai is szerepet játszhatnak az időszakos likviditási hiányban. Ezzel összefüggésben – álláspontom szerint – elengedhetetlen annak pontos feltérképezése, hogy a szükséges szerológiai vizsgálatok elmaradásával, vagy nem időben történő elvégzésével összefüggő, ezzel nem a gyógyító-megelőző tevékenységgel adekvát szükséglet szerinti gyógyszerelés finanszírozása milyen többletkiadást jelent az Egészségügyi Alapnak.
Mindezekre tekintettel megállapítom, hogy sérti a jogbiztonság elvét az, hogy az állam úgy állít fel egy szakmai követelményrendszert, hogy annak következetes megvalósításához nem biztosítja a megfelelő anyagi erőforrásokat, és így a jogalanyok számára ellehetetleníti a szakszerű és jogszerű eljárást. Sérti továbbá az intézményvédelmi kötelezettség elvét, hogy noha eddig is ismert volt a szaktárca előtt a jelenlegi rendszer nem megfelelő működése annak költséghatékony megváltoztatása érdekében elmulasztották megtenni a szükséges jogalkotási lépéseket (Hatástanulmány, monitorozás hiánya). A feltárt  tények, körülmények a betegek testi és lelki egészséghez való jogával összefüggésben alapjoggal összefüggő visszásság bekövetkeztének állandó és  közvetlen veszélyét hordozzák magukban.

Intézkedéseim
A feltárt visszásság jövőbeni orvoslása érdekében az Ajbt. 31.§-a alapján felkérem az emberi erőforrások miniszterét, hogy a szakmai szervezetek bevonásával kezdeményezze a vírushepatitiszek vonatkozásában, a speciális diagnosztikai vizsgálatok finanszírozási rendszerének teljes felülvizsgálatát. Ezzel összefüggésben fontolja meg az egyes vírushepatitiszek szakmai protokoll szerinti vizsgálatainak elkülönített finanszírozási lehetőségeit. 

Budapest, 2013. január 21.
Prof. Dr. Szabó Máté sk.