Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-3380/2012. számú ügyben

Előadók: dr. Csóré Erika
dr. Varga Éva Csilla
Az eljárás megindulása
A Tanúvédelmi Programban (továbbiakban: Védelmi Program) résztvevő fogvatartott panaszos – jogi képviselője útján – a fogva tartása körülményeit, valamint a Tanúvédelmi Szolgálat (továbbiakban: Szolgálat) munkatársainak eljárását sérelmezte. 
A panasz alapján felmerült a jogállamiság elve, a jogbiztonság követelménye, a tisztességes eljáráshoz, az élethez és az emberi méltósághoz, az egészséghez való jog, valamint az alapvető jogok védelmére vonatkozó állami kötelezettség, továbbá a megalázó bánásmód tilalma sérelmének gyanúja. Ezért részben a panaszban foglaltak alapján, részben hivatalból elrendelt eljárás keretében – az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (Ajbt.) 18. § (1) bekezdésére, valamint a 18. § (4) bekezdésére alapozva – vizsgálatot rendeltem el. Annak során tájékoztatást kértem az országos rendőrfőkapitánytól és áttekintettem a vonatkozó jogszabályokat, az Emberi Jogok Európai Bíróságának a döntéseit és a nemzetközi ajánlásokat.

Az érintett alapvető jogok
·	A jogállamiság elve és az abból fakadó jogbiztonság követelménye: „Magyarország független demokratikus jogállam.” [Alaptörvény B) cikk (1) bekezdés] 
·	Az élethez és az emberi méltósághoz való jog: „Az emberi méltósághoz való jog sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg.” [Alaptörvény II. cikk]
·	A megalázó bánásmód tilalma: „Senki nem lehet kínzásnak, embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni, valamint szolgaságban tartani.” [Alaptörvény III. cikk]
·	A testi és lelki egészséghez való jog: „Mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez. Az (1) bekezdés szerinti jog érvényesülését Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő. [Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdések] 
·	A tisztességes eljáráshoz való jog: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék.” [Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdés] 
·	Az alapvető jogok védelmére vonatkozó állami kötelezettség: (1) „AZ EMBER sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait tiszteletben kell tartani. Védelmük az állam elsőrendű kötelezettsége. (3) Az alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvető jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. [Alaptörvény I. cikk (1) és (3) bekezdések]

Az alkalmazott jogszabályok
Az alkalmazott jogszabályokat és rendelkezéseket a jelentés melléklete tartalmazza.

I. A megállapított tényállás
A panaszos fogvatartott 2007 októberében írta alá a Védelmi Programba való belépéséről szóló megállapodást. A Szolgálat a feleségével külön szerződést kötött.
A fogvatartott kifogásolta, hogy a bv. intézet nem tette lehetővé a napi egy órai szabad levegőn tartózkodását. Közel egy hónapig nem tarthatott kapcsolatot az ügyvédjével és a családjával. Nehezményezte azt is, hogy az elmúlt öt évben semmilyen tanulási lehetőséget, illetőleg munkát nem biztosítottak számára.
Beadványa szerint jelezte a Szolgálatnak, hogy – tudomására jutott –, miszerint a bv. intézet személyi állományának néhány tagja a megmérgezésére készül, védelme érdekében azonban semmilyen különleges óvintézkedés nem történt. Erre tekintettel 2009 óta nem fogadta el az intézetben készített ételt, a saját pénzéből vásárolt, valamint az ügyvédje és a családja által hozott élelmiszert fogyasztotta.
Tartalmazta a panasz azt is, hogy a Szolgálat munkatársai 2008 óta több alkalommal megpróbálták rávenni a feleségét, hogy hagyja el őt. Erről nem sikerült meggyőzni, ezért a felesége édesanyját keresték meg azzal, hogy vegye rá a lányát, kezdjen új életet.
A Szolgálat munkatársai megalázóan beszéltek feleségével akkor is, amikor a gyermekek beiskolázásához hitelt vett fel az egyik pénzintézettől és megfenyegették, hogy felmondják a megállapodást. A panaszos szerint a szülei és a testvére is folyamatos veszélynek vannak kitéve és a feleségét, valamint gyermekeit is féltette, ezért engedély nélkül beszerzett egy laptopot és egy mobil internetet, amelynek segítségével gondoskodni kívánt a Szerb Köztársaságban élő hozzátartozói biztonságáról, elhelyezéséről arra az esetre, ha a Szolgálat a védelmet megszüntetné.

Az országos rendőrfőkapitány válasza
A Szolgálat által alkalmazható különleges óvintézkedéseket – fogvatartott esetére is – a Tvdt. 16. §-a tartalmazza. Az alkalmazandó óvintézkedéseket – a veszélyhelyzet fokát mérlegelve – a Tvdt. 1. §-ának 2. pontjában meghatározott, a rendőrség és a fenyegetett helyzetben lévő személy által – polgári jogi jogviszony keretében – megkötött, a Védelmi Programba való felvételről, az abban való együttműködésről, a Védelmi Programban részt vevők jogairól és kötelezettségeiről szóló megállapodásban (a továbbiakban: megállapodás) kell rögzíteni. A Tvdt 16. §-ának (3) bekezdése alapján – a Védelmi Program hatálya alatt álló személy (a továbbiakban: érintett) biztonságát közvetlenül fenyegető és másként el nem hárítható veszély esetét kivéve – nem alkalmazható a védelem olyan módja, amelyet az érintett a megállapodásban kizár, vagy az ellen egyébként tiltakozik. A Védelmi Program keretében a fogvatartott és családja esetében az alábbi különleges óvintézkedéseket vezették be:
a) a Tvdt. l6. § (1) bekezdés a) pontja szerinti lakóhely, tartózkodási hely megváltoztatásával az érintettek biztonságos helyen, illetve a panaszos fogvatartott esetében a bv. intézet védetti körletén történő elhelyezése;
b) a Tvdt. 16. § (1) bekezdés b) pontja szerinti személyi védelem igénybevétele (a büntető és egyéb eljárások során történő személyes részvételük során);
c) a Tvdt. 16. § (1) bekezdés c) pontja szerint az érintettek eredeti adataira vonatkozó nyilvántartásokban adatzárlat elrendelése, illetve a nyilvántartott adatokkal kapcsolatos megkeresések jelzésének előírása;
d) az országos rendőrfőkapitány engedélye, valamint a kijelölt ügyész jóváhagyása alapján a személyazonosságnak a Tvdt. 6. § (1) bekezdés e) pontja szerinti ideiglenes megváltoztatása – kivéve a fogvatartott vonatkozásában.
A megállapodásban a bevezetendő óvintézkedéseken túl a követendő magatartási szabályokat is rögzíteni kell. A büntetés-végrehajtási intézetben fogvatartott személyt un. speciális védetti körleten helyezik el, ahol kizárólag más védett fogvatartottakkal érintkezhet; ez a körülmény a panaszossal kötött megállapodásban is szerepelt.
A Szolgálat minden esetben részletes szóbeli tájékoztatást ad a Védelmi Programról, a bevezetendő óvintézkedésekről, a felek jogairól és kötelezettségeiről, a követendő magatartási szabályokról. A panaszos fogvatartott és családja esetében is ez így történt.
A fogvatartottak esetében a büntetés-végrehajtási intézetben alkalmazandó speciális szabályokat a büntetőeljárásban részt vevők, az igazságszolgáltatást segítők Védelmi Programjáról szóló 2001. évi LXXXV. törvény büntetés-végrehajtási intézetben történő végrehajtásának részletes szabályairól rendelkező 4/2002. (11. 28.) IM rendelet, valamint az Országos Rendőr-főkapitányság és a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága között, a Tvdt. 41. §-a és az IM rendelet 22. § (1) bekezdésében adott felhatalmazás alapján létrejött együttműködési megállapodás határozza meg.
Emellett a Szolgálat folyamatosan egyeztet a fogva tartó büntetés-végrehajtási intézettel, a Védelmi Programokkal kapcsolatban felmerült kérdésekről.
A speciális védetti körleteken az általános büntetés-végrehajtási szabályok érvényesülnek, ugyanakkor az izoláció okozta mentális terhelés csökkentése érdekében a Szolgálat – közösen a büntetés-végrehajtási intézettel – az átlagosnál jobban felszerelt, komfortosabb zárkákat, illetve körletet alakít ki. Itt a fogva tartás körülményei tehát a fogvatartottak számára kedvezőbbek, mint a büntetés-végrehajtási intézet más részein.
A Programon belül a fogvatartottra vonatkozó, a büntetés-végrehajtási intézetben való fogva tartással közvetlenül összefüggő, részletes magatartási szabályokat elsősorban az egyéni kezelési utasítás tartalmazza, melyet a büntetés-végrehajtási intézet a Szolgálattal egyetértésben dolgoz ki.
Hangsúlyozta a főkapitány azt is, hogy a Szolgálat folyamatos kapcsolatban áll a büntetés-végrehajtási intézet együttműködésre kijelölt kapcsolattartóval.
A Szolgálat a büntetőeljárás jogerős befejezéséig – a védővel való érintkezés kivételével – csak ellenőrzés mellett engedélyezte a külvilággal való kapcsolattartást a panaszos fogvatartott számára. Elítéltként minden általa megjelölt személy vonatkozásában ellenőrzés nélkül, az általános szabályok szerint gyakorolhatta a látogató fogadásával kapcsolatos jogát.
A fogvatartott és a Védelmi Programban részt vevő családtagjai közötti személyes kapcsolattartás gyakoriságát a megállapodásban havi egy alkalomban rögzítették, kiegészítve azzal, hogy arra a Szolgálat által meghatározott helyen és módon kerül sor. 
Az élelmezés és a szabad levegőn tartózkodás biztosítása a büntetés-végrehajtás általános szabályai szerint történik a Védelmi Programban résztvevő fogvatartottak esetében is. A védett fogvatartottak mindig ugyanabban az élelmezésben részesülnek, mint bármelyik más fogvatartott. Másfajta ételt a büntetés-végrehajtási intézet nem köteles és nem is tudna biztosítani. Emellett biztonsági szempontból sem lenne célszerű a védett fogvatartottakat külön ételből étkeztetni, mivel éppen ez a körülmény könnyíthetné meg egy esetleges mérgezés elkövetését. Emiatt a Szolgálat is azt támogatja, hogy a védett fogvatartottak étkeztetése a közös intézeti ételből történjen. A panaszos fogvatartott valóban nem fogadta el az intézeti ételt, de az a saját döntése volt. A fogvatartott egyébként a Szolgálattól havonta anyagi támogatást kapott, amit étkeztetésre is fordíthatott. Így azon állítása, hogy étkeztetéséről kizárólag önerőből gondoskodott – a főkapitány szerint – nem megalapozott. A panaszos több alkalommal önként mondott le a szabad levegőn való tartózkodáshoz fűződő jogának gyakorlásáról is.
A magatartási szabályok szándékos megszegése az együttműködés megtagadásának minősül. A Tvdt. 2. számú melléklete a megállapodás kötelező tartalmi elemei között rögzíti annak kikötését, hogy az érintett jogosult az együttműködés megtagadására, amely esetben vele szemben a Védelmi Program megszűnik. A panaszos fogvatartottal kötött megállapodás is tartalmazta ezt a rendelkezést.
A magatartási szabályok megsértésének minősül különösen, ha az érintett
a) olyan személlyel tart kapcsolatot, akivel való kapcsolattartáshoz a Szolgálat nem járult hozzá;
b) nem a Szolgálat által meghatározott módon tart kapcsolatot olyan személlyel, akivel a kapcsolattartás engedélyezve volt;
c) a Szolgálat tájékoztatása és hozzájárulása nélkül kötelezettséget vállal (pl. hitelt vesz fel), illetve korábbi kötelezettségeiről a Szolgálatot nem tájékoztatja;
d) a Szolgálat által kért adatokat, információkat nem adja meg, a védelem szempontjából lényeges körülményről nem tájékoztatja a Szolgálatot.
2012. február 28-án a panaszos fogva tartása helyéül kijelölt büntetés-végrehajtási intézet védetti körletén lévő zárkában az őrszemélyzet 1 db engedély nélkül magánál tartott laptopot, valamint 1 db USB mobil internet hozzáférést talált. A tettenéréskor éppen skype kapcsolatban volt. A másik zárkában elhelyezett érintettnél szintén találtak egy engedély nélkül bevitt laptopot.
Az ügy kivizsgálása során a panaszos fogvatartott elmondta, hogy mindkét laptop behozatalát ő intézte, azonban a behozatal módját és a segítő személyt nem kívánta megnevezni. Ezt aláírásával is igazolta annak ellenére, hogy figyelmeztették, hogy együttműködési hajlandóságának megtagadása a Program megszűnését vonja maga után. Nyilatkozata szerint a gépre azért volt szüksége, mert azon tudta biztosítani – korábbról ismert bűnözők révén – családja, valamint a Szerb Köztársaságban élő hozzátartozói biztonságát.
A tanúvédelem végrehajtása során általános gyakorlat, hogy a védelmi program lefolytatásával párhuzamosan a Szolgálat folyamatosan gyűjti és ellenőrzi az esetleges és tényleges fenyegetettséggel kapcsolatos információkat. Ezt a fajta információgyűjtést a Szolgálat jelen védelmi programban is végezte. Többek között személyesen is felvette a kapcsolatot a hozzátartozókkal, azonban fenyegetett helyzet fennállására utaló, pontos és ellenőrzött információ sem a személyes találkozókor, sem a későbbiek során nem merült fel.
Mivel a fogvatartott bűnözői csoportokkal tartott fenn kapcsolatot, a Szolgálat által nem ellenőrizhető módon adhatott ki információkat magáról, illetve családjáról, mellyel súlyosan megszegte az általa elfogadott magatartási szabályokat. Magatartása a legmagasabb szintű biztonsági kockázattal járt.
A megállapodásban rögzítették azt is, hogy hozzátartozóival a kapcsolattartás a Szolgálat hozzájárulásával, szükség szerint közreműködésével és ellenőrzésével történik. A korábbi bűnözői kapcsolataival való bárminemű kapcsolattartás egyértelmű biztonsági kockázatot jelentett, mind a fogvatartott, mind a családja, mind pedig a Védelmi Program, a Szolgálat és annak munkatársai számára.
Amennyiben az érintett a magatartási szabályokat megszegi és ezzel a védelem további fenntartását súlyosan veszélyezteti, vagy azt lehetetlenné teszi, a Szolgálat a megállapodást – egyoldalúan, a Tvdt. 36. § (2) bekezdésének d) pontja alapján – köteles felmondani, figyelemmel arra, hogy együttműködés nélkül – ami a Védelmi Program alapja – nyilvánvalóan nem tudja biztosítani az érintett biztonságát. A fogvatartott esetében a megállapodás felmondásától tehát – a főkapitány szerint – eltekinteni nem lehetett.
A fogvatartott családjával kötött megállapodás tartalmazta, hogy amennyiben az érintett fogvatartott tekintetében a Védelmi Program megszűnik, az maga után vonja a vele kötött megállapodás megszűnését is. A fogvatartottal kötött megállapodás szerint is, amennyiben vele szemben a Védelmi Program bármely okból megszűnik, annak hatálya a családjára is kiterjed.
A megállapodások fentiek szerinti tartalma – tartalmazza a főkapitányi tájékoztató – összhangban állt a Tvdt. indokolásában foglaltakkal. A Védelmi Program megszűnésére irányadó 36. §-hoz fűzött indokolás kifejezetten rámutat ugyanis arra, hogy a büntetőeljárásban részt nem vevő személyeknek, akik a büntetőeljárásban részt vevő személyre tekintettel kerültek a Programba, osztozniuk kell a büntetőeljárásban részt vevő személy sorsában. Így abban az esetben, ha az ilyen személynél a Védelmi Programot a Tvdt-ben írt bármely okból megszűntetik, a védelem megszűnése a reájuk tekintettel védelem alá került további személyekre is kiterjed.
A megállapodásból származó esetleges viták rendezésére szolgáló egyeztetésen a Szolgálat munkatársai, az érintett és a jogi képviselője lehet jelen. Az egyeztetésről nem készül jegyzőkönyv, viszont a Szolgálat munkatársai mindent – tartalmától függően esetenként minősített – jelentésben dokumentálnak.
Az egyeztetés eredményeként – ha a felek az egyeztetés során meg tudnak állapodni – módosíthatják a megállapodást, konszenzus hiányában viszont akár fel is mondható az.
A panaszos fogvatartott szinte a Védelmi Programba való bekerülésétől kezdődően folyamatos igényekkel fordult a Szolgálathoz. Jellemzően a vonatkozó normák szerint nem teljesíthető kéréseket fogalmazott meg elhelyezési körülményeivel (pl. zárka felszerelés további bővítése, ágyas beszélő igénybe vétele), illetve családja – elsősorban anyagi – támogatásával összefüggésben. Elsősorban írásban jelezte problémáit, amit a Szolgálat minden esetben – az irányadó jogszabályi rendelkezésekre való hivatkozást is tartalmazó indokolással – megválaszolt, vagyis a fogvatartott és a Szolgálat között rendszeresnek tekinthető egyeztetés folyt.
A laptop, valamint az internet-elérhetőséget biztosító eszköz védetti körletbe való becsempészésével a fogvatartott az előírt magatartási szabályokat súlyos mértékben megszegte, az ezzel kapcsolatos vizsgálat során pedig az együttműködést megtagadta. Erre figyelemmel – a Tvdt. alapján – az egyetlen jog- és szakszerű lépés a megállapodás felmondása volt, további egyeztetés folytatásának nem volt helye.
A Védelmi Program célja, hogy azoknak a büntetőeljárásban részt vevő személyeknek a védelmét biztosítsa, akiknek a jogállása az eljárásban nyilvánvalóvá, illetve egyértelművé vált, és más védelmi intézkedés nem vezethet eredményre.
A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX törvény 98/A. §-ának b) pontja alapján a Védelmi Programban részt vevő személynek a büntetőeljárásban az eredeti személyazonosító adatait kell megadnia. Ezek alapján önmagában az a tény, hogy valaki a Védelmi Program érintettje, nem képez minősített adatot. Minősítéssel védett adatnak a különleges óvintézkedések alkalmazása során keletkezett adatok számítanak.
A Védelmi Program megszűnése esetén a büntetőeljárásban résztvevők, valamint az eljárást folytató hatóság tagjai személyi védelme elrendelésének feltételeiről és a végrehajtásának szabályairól szóló 34/1999. (1126.) Korm. rendelet 4. §-ának (5) bekezdése alapján a Szolgálat vezetője kezdeményezheti az olyan érintett személyi védelmét, akivel szemben a Védelmi Program megszűnik, de a személyi védelem feltételei még fennállnak. Erre a Szolgálat – a Védelmi Program megszűnésével egyidejűleg – a fogvatartott és felesége figyelmét is felhívta, és miután azt kérték, a Szolgálat vezetője azonnal kezdeményezte a személyi védelmet, az elrendelésre jogosult szerv vezetője pedig annak bevezetésére haladéktalanul intézkedett.
A Védelmi Program megszűnésével egyidejűleg a különleges óvintézkedések alkalmazása is megszűnik. Ez alól kivételt képez a lakóhely, tartózkodási hely megváltoztatása, ahol a személyi szabadságában nem korlátozott érintett szabadon dönthet arról, hogy ott marad, ahol a Védelmi Program ideje alatt a Szolgálat elhelyezte.
A panaszos fogvatartott nem maradhatott a Védelmi Program megszűnését követően a speciális védetti körletben, ezért átszállították a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnokság Szállítási és Nyilvántartási Főosztálya által kijelölt intézetbe, meghatározó szempontként kezelve, hogy ott lehetőleg ne legyen olyan személy fogva tartva, aki a volt érintettre nézve veszélyt jelenthet.
Jelen ügyben a Szolgálat a Védelmi Program megszűnését követően mintegy egy hónap átmeneti időszakra biztosította a védelem hatálya alól kikerült hozzátartozók részére a Szolgálat által bérelt ingatlan, valamint a Szolgálat tulajdonában lévő technikai eszközök és személygépkocsi használatát. A Szolgálat a támogatásokat sem azonnal szüntette meg. A család kiadásait is megközelítőleg egy hónapig fedezte, intézkedett a Védelmi Program megszűnése kapcsán előállt jogviszonyok rendezése érdekében, továbbá segítséget nyújtott abban, hogy a fogvatartott felesége az általa kiválasztott ingatlanba átköltözzön.
Amennyiben a Védelmi Program azért szűnik meg, mert a védelem feltételei nem állnak fenn – például a fenyegetettség szintje csökkent vagy megszűnt – a későbbiekben, egy újabb fenyegetett helyzet előállása esetén lehetőség van arra, hogy a korábbi érintett a Védelmi Programba visszakerüljön.
Jelen esetben azonban a fogvatartott a Szolgálattal együttműködni nem volt hajlandó, és a magatartási szabályok sorozatos, szándékos megszegésével ellehetetlenítette a Védelmi Program hatékony működtetését, ugyanezen ügyben, változatlan körülmények között (figyelemmel arra, hogy büntetés-végrehajtási intézetben van) ismételt felvételére – a főkapitány álláspontja szerint – nincs mód. Hozzátette, hogy azon büntetőeljárás jogerős befejeződésével, melynek keretében a fogvatartott a Védelmi Programba való felvétele érdekében vállalt terhelő vallomást megtette, fenyegetettségének szintje jelentős mértékben csökkent, hiszen a veszélyt jelentő személyek is jogerős szabadságvesztés büntetésüket töltik.

II. A vizsgálat megállapításai
1. A hatásköröm tekintetében
Magyarország Alaptörvénye (továbbiakban: Alaptörvény) 30. cikkének (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosa alapjogvédelmi tevékenységet lát el. Ugyanezen cikk (2) bekezdése alapján az alapvető jogok biztosa az alapvető jogokkal kapcsolatban tudomására jutott visszásságokat kivizsgálja vagy kivizsgáltatja, orvoslásuk érdekében általános vagy egyedi intézkedéseket kezdeményez. 
A feladat- és hatáskörömet, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságaimat az Ajbt. határozza meg. Az Ajbt. 18. § (1) bekezdése szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint – többek között – rendvédelmi szerv, … vagy közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. 
Az Ajbt. 18. § (4) bekezdése pedig lehetőséget biztosít arra, hogy az alapvető jogok biztosa – akár egy konkrét ügy, vagy általános probléma kapcsán – a hatóságok tevékenysége során felmerült, az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében hivatalból eljárást folytasson. 
Összességében: a feladataim ellátásához biztosított lehetséges vizsgálati módszereket az idézett jogszabályhelyek egyértelműen, kétséget kizáró módon határozzák meg. Ezeknek az eljárási szabályoknak a gyakorlati érvényesülése biztosítja, hogy alkotmányos feladat-, és jogkörömet, vagyis az alapvető jogok védelmét, el tudjam látni.
A rendvédelmi szerv az alapvető jogok biztosa által tehát vizsgálható hatóságnak minősül. A büntetés-végrehajtási szervezetről szóló 1995. évi CVII. törvény 1. § (1) bekezdése szerint a büntetés-végrehatási szervezet állami, fegyveres rendvédelmi szerv. A Tanúvédelmi Szolgálat a rendőrségen belül – amely szintén rendvédelmi szerv – a Védelmi Program ellátására létrehozott szervezeti egység1, azaz szintén hatóságnak minősül. Így vizsgálati jogosultságom a büntetés-végrehajtási szervezetre és a Tanúvédelmi Szolgálatra is kiterjed.
Személyvédelem, tanúvédelem, védelmi program. Napjainkban ezek a fogalmak már nemcsak a szakemberek, hanem bárki által használatosak lehetnek. Az állampolgároknak – álláspontom szerint – joguk van ahhoz, hogy ismerjék ezek gyakorlati megvalósítására vonatkozó normákat, azok esetleges hiányosságait, illetve azt, hogy a szakemberek hogyan alkalmazzák azokat. Ezen kívül a szóban forgó fogalmak tisztázása időszerű is. Az Európai Unió szerveinek egyhangú véleménye ugyanis, hogy folyamatosan nő a szervezett bűnözés mértéke, mely egyre fontosabbá teszi a tanúvédelem európai – ezen belül magyarországi – szinten történő rendezését. Ezekre alapoztam vizsgálatom részben hivatalból elrendelt keretek között való lefolytatását.
A vizsgált esetben az érintett fogvatartott elítéltként büntetését tölti egy büntetés-végrehajtási intézetben. Ezért vizsgálatomat a büntetés-végrehajtás során megvalósuló tanúvédelem gyakorlatára összpontosítottam, természetesen érintve a családtagokra kiterjedő védelmet is.
2. Az érintett alapvető jogok tekintetében
Mindenekelőtt arra kívánok rámutatni, hogy az Alaptörvény alapjogokkal kapcsolatos szövegrészei nagyrészt megegyeznek az Alkotmányban foglaltakkal, legalábbis az alapjogi követelmények és alapjogok tekintetében nem tartalmaznak olyan rendelkezést, amely ellentétes lenne a korábbi Alkotmány szövegével. A normaszövegben előfordul részben eltérő fogalmazásmód, kiegészítés, kihagyás, de mindaddig, amíg az alkotmányértelmezési monopóliummal felruházott Alkotmánybíróság ellenkező értelemben nem nyilatkozik, az Alkotmány szövegéhez kapcsolódó korábbi alkotmánybírósági megállapításokra valamennyi alaptörvény-értelmezőnek, így az alapvető jogok biztosának is figyelemmel kell lennie.
Az ombudsmani gyakorlatban – ideértve a vizsgálati jelentéseket és az egyes alkotmánybírósági indítványokat – továbbra is hivatkozási pontot jelent tehát az egyes alkotmányos jogokat és követelményeket értelmező alkotmánybírósági esetjog, így például az élethez és emberi méltósághoz való joggal, az egyenlő bánásmód követelményével, a jogállamiság elvével kapcsolatos alaptételekkel, valamint az egyes alapjogi tesztekkel is – ideértve elsősorban a szükségességi-arányossági, az ésszerűségi és a közérdekűségi teszteket – kapcsolatos alkotmánybírósági érvelések. Megjegyzem, hogy az alkotmánybírósági gyakorlat eredményeinek felhasználását és alkalmazását az is támogatja, hogy az ezekben lefektetett megállapítások pontosan megfelelnek az európai alapjogi sztenderdeknek. Fennmaradásukkal éppen az biztosítható, hogy a magyar alapjogi gyakorlat továbbra is eleget tegyen nemzetközi kötelezettségeknek, az Európai Unió és az Európa Tanács által is megkövetelt elvárásoknak. Ezen kívül az Alkotmánybíróság a 22/2012. (V. 11.) AB határozatában maga mutatott rá arra, hogy „az előző Alkotmány és az Alaptörvény egyes rendelkezései tartalmi egyezősége esetén éppen nem a korábbi alkotmánybírósági döntésben megjelenő jogelvek átvételét, hanem azok figyelmen kívül hagyását kell indokolni”.
Magyarország Alaptörvénye (továbbiakban: Alaptörvény) B) cikkének (1) bekezdése szerint Magyarország független demokratikus jogállam. Az Alkotmánybíróság több határozatában megfogalmazta, hogy a jogállam nélkülözhetetlen eleme a jogbiztonság. A jogbiztonság az állam […] kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. A jogbiztonság tehát nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is. Ezért alapvetőek a jogbiztonság szempontjából az eljárási garanciák. Csak formalizált eljárás szabályainak követésével keletkezhet érvényes jogszabály, csak az eljárási normák betartásával működnek alkotmányosan a jogintézmények.2 
Az alanyi jogok és kötelezettségek érvényesítésére szolgáló eljárási garanciák a jogbiztonság alkotmányos elvéből következnek. Megfelelő eljárási garanciák nélkül működő eljárásban a jogbiztonság szenved sérelmet.
Az Alkotmánybíróság értelmezése szerint a jogállamiság egyik alapvető követelménye, hogy a közhatalommal rendelkező szervek is csak a jog által meghatározott keretek között fejthetik ki a tevékenységüket.3
Az Alaptörvény II. cikke alapján az emberi méltóság sérthetetlen, minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz.
Az Alkotmánybírósági gyakorlat kiemeli, hogy a méltóság az emberi élettel eleve együttjáró minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit. A méltóság az embert megilleti bármely tulajdonságától függetlenül, pusztán azon az alapon, hogy él, és hogy ember. Ez az alapvető jog – oszthatatlan egységben az élethez való joggal – az alapjogi hierarchia legmagasabb fokán áll.
Az Alaptörvény az emberi méltósághoz való joggal összefüggésben abszolút tilalmakat fogalmaz meg. Ezek értelmében senkit nem lehet kínzásnak, embertelen, megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni, valamint szolgaságban tartani.
Az emberi méltósághoz való jog érvényesülésével szorosan összefügg a megalázó bánásmód tilalma. A megalázó bánásmód lényege, hogy az érintettben olyan erős félelmet, lelki gyötrelmet és alsóbbrendűségi érzést okoz, ami alkalmas arra, hogy a testi és lelki ellenállását megtörje.
Mint ahogy arra az Alkotmánybíróság rámutatott, az állam büntető hatalmának önkényével, túlsúlyával szemben az egyént védő alkotmányos értékek történetileg elsősorban a büntetőjogra és a büntetőeljárásra fogalmazódtak meg és váltak – különböző részletességgel – az alkotmányok részeivé. Ez azonban nem jelenti a büntetés-végrehajtásban megnyilvánuló állami büntető hatalom korlátlanságát, a bűnösnek talált és büntetésre ítélt egyén teljes kiszolgáltatottságát. Az elítélt nem tárgya a büntetés-végrehajtásnak, hanem alanya, akinek jogai és kötelezettségei vannak. Jogainak egyik csoportját a büntetés-végrehajtás során is korlátozás nélkül vagy módosulással továbbélő alkotmányos alapjogok alkotják, másik csoportját pedig a büntetés, illetve a büntetőjogi intézkedés végrehajtásának tényéből és körülményeiből keletkező sajátos végrehajtási jogok.
A büntetés-végrehajtás alkotmányos kereteinek szélső értékeit egyrészről az emberi méltósághoz, a személyi biztonsághoz való jog, másrészről a kínzásnak, a kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmódnak és büntetésnek tilalma jelöli ki. Ezen belül a jogállamiságból, valamint az alapvető jogok lényeges tartalmának korlátozására vonatkozó tilalomból vezethető le, hogy a büntetések és intézkedések végrehajtása címén az állam milyen mértékben avatkozhat az egyén életébe, korlátozhatja alapjogait és szabadságát.4
Az Alaptörvény XX. cikk (1) és (2) bekezdése alapján mindenkinek joga van a testi és lelki egészséghez, ennek az alapjognak az érvényesülését pedig Magyarország genetikailag módosított élőlényektől mentes mezőgazdasággal, az egészséges élelmiszerekhez és az ivóvízhez való hozzáférés biztosításával, a munkavédelem és az egészségügyi ellátás megszervezésével, a sportolás és a rendszeres testedzés támogatásával, valamint a környezet védelmének biztosításával segíti elő.
Az Alkotmánybíróság több határozatában értelmezte a legmagasabb szintű testi és lelki egészséghez való jog tartalmát (Alkotmány 70/D. §), és mindezek az értelmezések álláspontom szerint – függetlenül attól, hogy „legmagasabb szintű” jelző az Alaptörvényben már nem kapott helyet – továbbra is hivatkozhatóak maradnak. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a (legmagasabb szintű) testi és lelki egészséghez való jogként meghatározott alkotmányi követelmény az államnak azt az alkotmányos kötelezettségét jelenti, hogy a nemzetgazdaság teherbíró képességéhez, az állam és a társadalom lehetőségeihez igazodva olyan gazdasági és jogi környezetet teremtsen, amely a legkedvezőbb feltételeket biztosítja a polgárok egészséges életmódjához, életviteléhez. Az alkotmánybírósági gyakorlat utal arra is, hogy az államnak e jog megvalósulása érdekében meghatározott, az egészségügyi intézmények és orvosi ellátás megszervezésére irányuló kötelezettsége annyit feltétlenül jelent, hogy az állam köteles megteremteni egy olyan intézményrendszer működésének a garanciáit, amely mindenki számára biztosítja az egészségügyi szolgáltatások igénybevételének lehetőségét, azaz azt, hogy a szolgáltató intézmények hiánya miatt senki ne maradjon ellátatlanul. Az állam szabadsága nem terjed odáig, hogy anélkül üresítse ki az egyik legfontosabb garanciális intézmény tartalmát, hogy helyette nem építi ki az alapvető jog megvalósulásának azonos súlyú biztosítékait. Az Alkotmánybíróság ugyanakkor utalt arra is, hogy az egészségügyi intézményhálózat és az orvosi ellátás körében elvontan, általános ismérvekkel csak egészen szélső esetekre korlátozottan határozhatja meg az állami kötelezettség kritikus nagyságát, vagyis azt a szükséges minimumot, amelynek hiánya már alkotmányellenességhez vezet. Ilyennek volna minősíthető például, ha az ország egyes területein az egészségügyi intézményrendszer és az orvosi ellátás teljesen hiányozna. Az Alkotmánybíróság olvasatában az ilyen szélső eseteken túl azonban az állami kötelezettségnek nincs alkotmányos mércéje. Az egészséghez való jog tehát önmagában alanyi jogként értelmezhetetlen. Az az Alkotmányba foglalt állami kötelezettségként fogalmazódik meg, amely magában foglalja azt a kötelezettséget, hogy a törvényhozó a testi és lelki egészség bizonyos területein alanyi jogokat határozzon meg.
Már korábbi vizsgálataim kapcsán kifejtettem, hogy – álláspontom szerint – a jogalkalmazási gyakorlatra fókuszáló ombudsmani jogvédelemnek az egészséghez való jog biztosításával összefüggő állami kötelezettségekkel kapcsolatban lehetősége van akár az Alkotmánybíróság által követettől eltérő, további alapjogi követelmények megfogalmazására és kibontására. Önmagában ugyanis az a tény, hogy az Alkotmánybíróság, annak alacsonyabb mércéje miatt valamely jogszabályi rendelkezést, jogi-szervezeti megoldást az egészséghez való jog érvényesülése szempontjából – a fenti gyakorlat alapján – nem minősít alkotmányellenesnek, még egyáltalán nem zárja ki azt a lehetőséget, hogy e norma gyakorlati alkalmazásával, hatásával és következményeivel kapcsolatban az egészséghez való joggal, vagy ennek alanyi jellegű részjogosítványával, az egészségügyi ellátáshoz való jogosultsággal összefüggő visszásság megállapítására kerüljön sor. Az ombudsmani jogvédelem eltérő, magasabb mércéjében két végpont határozható meg. Értelemszerűen nem állapítható meg az egészséghez való joggal összefüggő visszásság pusztán egy intézmény megszüntetése, átalakítása, összevonása, feladatátadása miatt, egy ilyen szemlélet parttalanná és esetlegessé tenné az alapvető jogok biztosa által biztosított jogvédelmet. (Más a helyzet, ha az egészségügyi intézményrendszeren belül, így például az autizmussal és egyéb fogyatékossággal élő beteg ellátás területén meghatározott helyeken, megyékben vagy régiókban bizonyos speciális szakellátások érdemben elérhetetlenné válnak és ez az állapot hosszú időn keresztül „stabilizálódik”.)
Az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdése szerint mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék.
A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni. „A tisztességes eljárás olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni.” (Lásd: 6/1998. (III.11.) AB határozat,14/2004. (V.7.) AB határozat)
Az Alkotmánybíróság leszögezte azt is, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog, mert már maga is mérlegelés eredménye.5
Álláspontom szerint a jogállamiság és az abból fakadó tisztességes eljárás követelményének nem csak a szabályozási szinten, hanem a jogalkalmazó szervek mindennapi gyakorlatában is folyamatosan érvényesülnie kell.
A közvetlen alkotmányi garanciák gazdaságossági és célszerűségi okokból, az eljárás egyszerűsítése vagy az időszerűség követelményének érvényesülése címén sem mellőzhetők. [11/1992. (III. 5.) AB határozat, ABH 1992, 77, 84-85.; 49/1998. (XI. 27.) AB határozat, ABH 1998, 372, 376-377.; 5/1999. (III. 31.) AB határozat, ABH 1999, 75, 88-89.; 422/B/1999. AB határozat, ABH 2004, 1316, 1320, 1322.] Már több jelentésemben is hangsúlyoztam, hogy különösen nagy súlya van ennek a tételnek akkor, amikor az adott eljárás eleve alapjog-korlátozásra, szankció kiszabására vagy jogkorlátozó intézkedés meghozatalára irányul.
Az Alaptörvény I. cikke garanciális szabályként rögzíti az alapvető jogok korlátozhatóságának általános kereteit. E keretek az alapvető jogok korlátozását csak törvény által, más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, az ahhoz feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan és az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával teszik lehetővé. 
Az Alkotmánybíróság eredetileg a 30/1992. (V. 26.) AB határozatában fogalmazta meg az ún. alapjogi tesztet, amely szerint az állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvető jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhető el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendő, hogy az másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges, hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyenek egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. Az AB határozat szerint alkotmányellenes a jog tartalmának korlátozása, ha az kényszerítő ok nélkül történik, vagy ha a korlátozás súlya az elérni kívánt célhoz képest aránytalan. A szükségességi-arányossági teszt egyik legújabb összegzése szerint „az alapjogot korlátozó szabályozás akkor alkotmányos, ha alkalmas valamely legitim jogalkotói cél elérésére, továbbá megfelel a szükségesség és arányosság követelményeinek. Az emberek egyes alapvető jogainak korlátozásához legitim cél lehet mások alapvető jogainak védelme […], továbbá az állam intézményes (objektív) alapjog-biztosítási kötelezettsége […], valamint egyes alkotmányos közcélok érvényesítése […]. Az állam csak abban az esetben korlátozhatja az alapjogokat, ha a legitim célok védelme más módon nem érhető el. […] szükséges, hogy a korlátozás megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelő arányban legyenek egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni.” [39/2007. (VI. 20.) AB határozat].

3. Az Európai Uniós gyakorlat vonatkozásában
A tanúvédelem kérdésével az Európa Tanács és az Európai Unió is folyamatosan foglalkozik. A témakörben nagy szerepük van az Európa Tanács Miniszteri Bizottsága ajánlásainak, valamint az Emberi Jogok Európai Bírósága döntéseinek.
Az Európa Tanácsa az 1996. december 20-i határozatában felhívta a tagállamok figyelmét arra, hogy – nemzeti jogrendjükkel összhangban – biztosítsanak kedvezményeket azoknak a személyeknek, akik szakítnak a szervezett bűnözéssel és jelentős segítséget nyújtanak a bűnüldöző hatóságok, valamint az igazságszolgáltatás számára a szervezett bűnözés elleni küzdelemben. A Tanács felhívta a tagállamokat azoknak a szükséges eszközöknek a megalkotására is, melyek elősegíthetik, hogy minél többen működjenek együtt az igazságszolgáltatással azok, akik részt vesznek vagy részt vettek bűnszervezetekben vagy a szervezett bűnözés által elkövetett bűncselekményekben. Lényegében összhangban áll mindezzel az Európa Tanács 2005-ben kelt ajánlása, amely egyebek mellett az igazságszolgáltatással együttműködők szerepét hangsúlyozza.
Az igazságszolgáltatással együttműködő személyek, családtagjaik, hozzájuk közel álló személyek szükséges védelméhez elengedhetetlen eszközöket a tagállamoknak kellene létrehozniuk, melyet az 1995. november 23-án kelt határozat tartalmazza. A védelem létrehozásánál irányadó a veszély súlyossága és azonnalisága.
Az Európa Tanács 2008. október 24-én elfogadott, szervezett bűnözés elleni kerethatározat 4. cikke rendelkezik a hatósággal együttműködő személyekkel szemben alkalmazható enyhébb intézkedésekről, illetve az alkalmazandó szankciók alóli felmentésről, a bűnszervezet tagjaként elkövetés, illetve a bűnszervezetben való részvétel esetén (3. cikk).
Rögzíteni szükséges viszont, hogy az Európai Unió tanúvédelem témakörében kiadott állásfoglalásai nem kötelező erejűek.6 Jelenleg vizsgálják az uniós szintű fellépés megvalósíthatóságát. 2007-2013 közötti időszakban a „Bűnmegelőzés és a bűnözés elleni küzdelem” elnevezésű egyedi pénzügyi program irányadó a tanúk védelmére.

4. A Védelmi Program jogszabályi hátteréről
A. A 2001. évi LXXXV. törvény (Tvdt.) – a büntetőeljárásban részt vevők, az igazságszolgáltatást segítők Védelmi Programjáról – 2002 áprilisában lépett hatályba.
A törvény célja az volt, hogy új jogintézmények bevezetésével az igazságszolgáltatást segíteni kész tanúkat (sértetteket), illetve bűnelkövetőket ösztönözze az igazságszolgáltatással való aktív együttműködésre. Az érintettekre, vagyis a tanúkra, a sértettekre és az igazságszolgáltatással együttműködő bűnelkövetőkre tekintettel a Védelmi Programba más személyek, elsősorban közeli hozzátartozók is bekerülhetnek.
A törvény lehetővé teszi azon személyek részére is a védelmet, akik előzetes letartóztatottként vagy éppen elítéltként valamely büntetés-végrehajtási intézetben tartózkodnak, s éppen e jogállásukban vesznek részt a „kiemelt súlyú bűncselekményeket” vizsgáló eljárásokban, avagy utóbb, az előzetes letartóztatás, illetve a büntetés-végrehajtás tartama alatt az ilyen eljárásokban való korábbi részvételük miatt kerülnek veszélyhelyzetbe. A törvény nem határozza meg, hogy milyen bűncselekmény minősül a Védelmi Programba való bekerülés szempontjából „kiemelt súlyú bűncselekmény”-nek. A Tvdt. 2. § (2) bekezdése pedig ezt az egyik konjuktív (összekötő) feltételként írja elő. A törvény indokolása ad csak némi iránymutatást ennek eldöntéséhez. A szerint: „Az adott bűncselekmény súlyosságának megítéléséhez mindig a konkrét ügy körülményeinek alapos vizsgálata szükséges. A kiemelkedő súlyú bűncselekmény önmagában nem feltétlenül az adott bűncselekmény súlyosabb minősítését vagy magasabb büntetési tételét jelenti, hanem a bűncselekmény körülményeire, indítékára, motivációjára, elkövetőjének és egyéb szereplőinek személyére utal. Ebben a körben különös gonddal kell vizsgálni a bűncselekmények elkövetési módját, jellegét és a bűncselekmények elkövetési és jogi tárgyát, valamint az abból a büntetőeljárásban résztvevőre háruló konkrét veszélyt. E különös körülmények megítélésére természetesen a büntetőeljárást folytató és ekként a Programba való felvételt kezdeményező szervnek van reális lehetősége.”
A Védelmi Programot a rendőrség Tanúvédelmi Szolgálata látja el. A rendőrséggel kapcsolatban a legfontosabb követelmény a törvényesség, amely a végrehajtó hatalom működésének meghatározó alapvető jogokat érintő elve. A Tvdt. szóban forgó szabályozási módja olyan, hogy alkalmazása során a rendőrség nem egyszerűen tételes törvényi előírást hajt végre, hanem a Védelmi Program alkalmazhatóságának egészéről, lényegéről is állást kell foglalnia. Ezért a Program alkalmazásának szabályait, feltételeit – figyelemmel a jogbiztonság alkotmányos követelményére – a jogalkotónak megfelelően operacionalizáltan, azaz egyes elemeiben is mindenki számára racionálisan és rekonstruálhatóan kell meghatároznia. E nélkül ugyanis a jogalkalmazás, illetve a jogérvényesítés de facto önkényessé válik, s ebből eredően a hatóság gyakorlata az érintett alapvető joggal kapcsolatban a visszásság közvetlen veszélyét idézi elő.
Megjegyzendő az is, hogy a törvények (jogszabályok) indokolása nem kötelező a jogalkalmazók számára, meggyőző erejük mindössze a jogszabályi rendelkezéseket alátámasztó érvelés koherenciájából és jogi logikájából származik. 
Az Alkotmánybíróság a 110/2009. (XI. 18.) AB határozatában úgy fogalmazott, „Az Alkotmány 2. § (1) bekezdéséből folyó követelmény […], hogy a jogalkotó a jogszabályi rendelkezéseket a jogbiztonság követelményének megfelelően fogalmazza meg, s a maga által alkotott fogalmakat következetesen alkalmazza. A jogbiztonság az állam – s elsősorban a jogalkotó – kötelességévé teszi annak biztosítását, hogy a jog egésze, egyes részterületei és az egyes jogszabályok is világosak, egyértelműek, működésüket tekintve kiszámíthatóak és előreláthatóak legyenek a norma címzettjei számára. Vagyis a jogbiztonság nem csupán az egyes normák egyértelműségét követeli meg, de az egyes jogintézmények működésének kiszámíthatóságát is [lásd először: 9/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 59, 65.]. A 26/1992. (IV. 30.) AB határozatában az Alkotmánybíróság elvi éllel mutatott rá arra, hogy a világos, érthető és megfelelően értelmezhető normatartalom a normaszöveggel szemben alkotmányos követelmény. A jogbiztonság – amely az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság fontos eleme – megköveteli, hogy a jogszabály szövege értelmes és világos, a jogalkalmazás során felismerhető normatartalmat hordozzon (ABH 1992, 135, 142.). Több határozat rögzítette azt is, hogy a normavilágosság sérelme miatt akkor állapítható meg az alkotmányellenesség, ha a szabályozás a jogalkalmazó számára értelmezhetetlen, vagy eltérő értelmezésre ad módot, illetve teret enged a szubjektív, önkényes jogalkalmazásnak, aminek következtében a norma hatását tekintve kiszámíthatatlan, előre nem látható helyzetet teremt a címzettek számára [összegezve: 31/2007. (V. 30.) AB határozat, ABH 2007, 368, 378.].” 
Mindezekre tekintettel megállapítom, hogy a Tvdt. 2. § (2) bekezdésében meghatározott azon előírás, miszerint a megállapodás megkötésének feltétele a „kiemelkedő súlyú bűncselekmény”, a rendőrség számára eltérő értelmezésre teremt módot, illetve magában hordozza a szubjektív, önkényes jogalkalmazás lehetőségét, aminek következtében a norma hatását tekintve kiszámíthatatlan, előre nem látható helyzetet teremt(het) a címzettek számára. Ezt összeegyeztethetetlennek tartom a jogállamiság elvével és az abból származtatható jogbiztonság követelményével.
B. A Védelmi Program az érintett, illetve a hatóság között kötött magánjogi megállapodással jön létre. A megállapodás megkötését elsősorban a fenyegetett helyzetben lévő személy kérheti, de az hivatalból is kezdeményezhető (rendőrség, ügyészség, bíróság).
A megállapodás megkötését a Tanúvédelmi Szolgálatnál kell kezdeményezni. A Szolgálat előzetes pszichológiai és biztonsági vizsgálat eredménye alapján mérlegeli, hogy az érintett személy mentálisan, és más, pl. biztonsági szempontból, alkalmas-e a programszerű védelemre, képes-e a Védelmi Programban tevékeny és megbízható együttműködésre, vagy olyan veszélyforrás áll fenn, amely miatt a védelem sikeressége bizonytalan, vagy amely a Szolgálat munkatársaira veszélyt jelenthet. Ez utóbbi körülmények fennállása esetén a védelmet – a megállapodás megkötését – a rendőrség megtagadhatja.
Ha a Szolgálat a védelmet megoldhatónak ítéli meg, az országos rendőr-főkapitány dönt a Védelmi Programba való felvételről.
A megállapodás megkötése előtt az érintettnek a Tvdt-ben meghatározott nyilatkozatot kell tennie a személyes adataira, vagyoni helyzetére, fennálló jogaira és kötelezettségeire, illetve egyéb, a Védelmi Program során alkalmazható intézkedések szempontjából jelentős adatokra vonatkozóan. Ezeket az adatokat – a védelem hatékonysága, sikeressége érdekében – a Szolgálat ellenőrizheti.
A védelem nyújtásából eredő jogok és kötelezettségek a Tvdt-ből és a megkötött magánjogi természetű megállapodásból származnak. 
A Védelmi Program tehát a büntetőeljárásokkal kapcsolatban alkalmazható legmagasabb szintű védelem, ami gyakorlatilag egy polgári jogi megállapodás a Tanúvédelmi Szolgálat és a büntetőeljárásban részt vevő tanú, a terhelt (elítélt), sértett vagy ezek hozzátartozója között. A Védelmi Programban való részvétel önkéntes, a védelemről az érintett bármikor lemondhat, amivel a Védelmi Program megszűnik. 
Felmerül a kérdés, hogy megfelel-e Magyarország Alaptörvényében deklarált alapvető jogok védelmére vonatkozó állami kötelezettség elvének, illetve az élethez való jognak az, hogy magánjogi megállapodással lehet a Védelmi Programba bekerülni. Az kétségtelen, hogy az állam a tanúvédelmi programban részt vevő személy életének megőrzése érdekében léptet érvénybe korlátozásokat a szóban forgó megállapodásban, mint ahogy az is, hogy a tanúvédelmi programban résztvevő személy a saját biztonsága érdekében lép be abba. Ugyanakkor alapvető jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat csak törvény állapíthat meg. Alapvető jog más alapvető jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. Tehát önmagában az, hogy a Tvdt. lehetőséget ad arra, hogy a rendőrség egyik szolgálata egy büntetőeljárással összefüggésben, különböző óvóintézkedések bevezetésével védelemben részesítse a vele együttműködő személyt, – véleményem szerint – elegendő ahhoz, hogy a Védelmi Program megvalósuljon. Azt nem kell külön szerződésben nevesíteni. Nem beszélve arról, hogy az együttműködés során az államot képviselő rendőrség köt polgári jogi szerződést egy magánszeméllyel, amelynek a tárgyilagos mérlegelés szerint nem lehet ésszerű indoka. A megállapodást ugyanis a Ptk. szerződésekre vonatkozó rendelkezései szerint kell megkötni és teljesíteni, ezért irányadó szabály, hogy a megállapodást kötő felek a szerződés teljesítése során kölcsönösen együttműködve, úgy kötelesek eljárni, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható. Ezen kívül a magánjogi szerződésen alapuló tanúvédelmi program felveti a kártérítési felelősséget is, mind a védett személy, mind a Szolgálat oldalán. A tanúvédelmi program keretében ezt nem tartom elérhetőnek, biztosíthatónak.
Minderre tekintettel – különös figyelemmel az élethez való jog korlátozhatatlan jellegére is, hiszen dogmatikai szempontból elsősorban erre vezethető vissza az, hogy az állam a Védelmi Programban részt vevő személy életének megőrzése érdekében jár el – a magánjogi szerződés megkötésének Tvdt-ben történő kötelezővé tétele – amellett, hogy felesleges – nem felel meg sem az alapvető jogok védelmére vonatkozó állami kötelezettség, sem a jogállamiság elvének, illetve az ez utóbbiból levezethető jogbiztonság követelményének sem. 
C. A Tvdt. 36. § (2) bekezdés d) pontja értelmében a Szolgálat a megállapodást felmondja, ha az érintett – a védelem további fenntartását súlyosan veszélyeztetve vagy azt lehetetlenné téve – indokolatlanul eltért a követendő, a megállapodásban rögzített magatartási szabályoktól. Azzal, hogy a jogalkotó az érintett védelemének felmondása alapjául az „indokolatlanul eltér” feltételt írja elő, és azt nem tölti meg tartalommal, vagyis mellőzi olyan követelmények fennállásának meghatározását, amelyeket kötelező figyelembe venni e szabály alkalmazásakor, veszélyezteti a jogállamiság és az abból fakadó jogbiztonság követelménye érvényesülését, de felmerülhet az élethez és az emberi méltósághoz való jog sérelme is. Az Alkotmánybíróság 23/1990. (X. 31.) számú határozata szerint „A magyar államnak az élethez és az emberi méltósághoz való jog tekintetében is elsőrendű kötelessége, hogy ezeket tiszteletben tartsa és védelmezze.” (…) Az emberi élet és az emberi méltóság elválaszthatatlan egységet alkot és minden mást megelőző legnagyobb érték.” Az Alkotmánybíróság 64/1991. (XII. 17.) számú határozata pedig ezt tartalmazza: „a méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő. […] Emberi méltósága és élete mindenkinek érinthetetlen, aki ember, függetlenül fizikai és szellemi fejlettségétől, illetve állapotától, és attól is, hogy emberi lehetőségéből mennyit valósított meg, és miért annyit.” Álláspontom szerint az idézett alkotmánybírósági megállapítások azt jelentik, hogy a védelemmel érintett személy élete – legyen az tanú, sértett vagy bűnelkövető –, méltósága is alkotmányos védelmet élvez.
A megállapodás felmondásának eseteiről a Tvdt. nem rendelkezik az érintett hozzátartozói vonatkozásában. A törvény indokolása azonban kifejezésre juttatja, hogy a büntetőeljárásban részt nem vevő személyek programszerű védelmére kizárólag a fenyegetett helyzetben lévő tanú, a sértett, a terhelt személyére tekintettel kerülhet sor. Erre figyelemmel a Védelmi Programban résztvevő ilyen személyeknek (adhéziós jellegű jogosultságuk okán) osztozniuk kell a védelemben ab ovo részesítettek sorsában: ha tehát a tanú, a sértett, az elkövető programszerű védelme megszűnik, úgy a védelem megszűnését a reájuk tekintettel védelem alá került további személyeknek is el kell viselniük. Ezzel kapcsolatban is szeretnék utalni az előzőekben már hivatkozott Tvdt. 2. § (2) bekezdésében összekötő feltételként megfogalmazottakra. Ti. a törvény indokolása nem kötelező (csak felhívom a figyelmet arra, ha ez kötelező lenne, az egyet jelentene a jogalkalmazási káosz beiktatásával!), ami annak biztosítását rója a jogalkotóra, hogy a jogszabályi rendelkezéseket a jogbiztonság követelményének megfelelően fogalmazza meg, s a maga által alkotott fogalmakat következetesen alkalmazza. A jog egészének, egyes részterületeinek és az egyes jogszabályoknak is világosaknak, egyértelműeknek működésüket tekintve kiszámíthatóaknak és előreláthatóaknak kell lenniük a norma címzettjei számára. A Tvdt. mindennek nem tesz eleget a családtagok Védelmi Programból való kizárása tekintetében. Ezzel is sérül a jogállamiság elve és az abból fakadó jogbiztonság követelménye, illetve – az előzőekben már hivatkozottak szerint – ez is közvetlenül veszélyeztetheti az élethez és az emberi méltósághoz való jogot.
Megjegyzem, hogy az általam előzőekben hivatkozott alkotmánybírósági határozatok olyan jogelvek mellett érvelnek, amelyek egy demokratikus társadalom büntető igazságszolgáltatásának kötelező garanciáit jelentik, továbbá közvetlenül is levezethetőek az Emberi Jogok Európai Egyezményéből. Ezért azokra – az alapjogokat sértő visszásságok feltárásánál – akkor is hivatkozhatok, ha az Alaptörvény esetleg megtiltaná az Alkotmánybíróság számára a korábbi Alkotmány hatálya alatt született határozataira történő közvetlen utalást.
D. A Program megvalósítása a Tanúvédelmi Szolgálat feladata, mely működésének részletes szabályait – a Tvdt. felhatalmazása alapján kiadott – 13/2002. (III. 29.) BM utasítás tartalmazza. Az utasítás 30 évre szigorúan titkos minősítésű, így az abban foglaltak elemzésére jelentésem nem térhetett ki. A Szolgálat a büntetés-végrehajtási intézetben fogva tartott érintett esetében – mint ahogy a panaszos fogvatartott esetében is – a Programot a büntetés-végrehajtási intézettel együttműködve foganatosítja. A büntetés végrehajtása során is fontos a védendő tanú megfelelő kezelése. Erre vonatkozóan a 4/2002. IM rendelet, a 4/1999. BM-IM-PM együttes utasítás és a büntetés-végrehajtás országos parancsnokának 1-1/38/2003. (IK Bv. Mell. 5.) intézkedése ad iránymutatást.
A BM utasítás tartalmát ugyan jelentésemben nem elemezhettem, de ez nem akadálya annak, hogy felhívjam a figyelmet arra, hogy ez lehetetlenné teszi a szakemberek, a kutatók, a tudomány számára, hogy a tanúvédelem gyakorlati végrehajtása során esetleg felmerülő problémákra megoldási javaslatokat, ajánlásokat dolgozzanak ki. Ezt pedig jogállamban nem tartom megengedhetőnek.
E. A Védelmi Programban résztvevőt a büntetés-végrehajtási intézet a Szolgálattal előzetesen egyeztetett időpontban, a fogva tartottaktól elkülönítetten fogadja be. A védett fogva tartott elhelyezéséül szolgáló intézetet a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnoksága illetékes szervezeti egységének vezetője, a Szolgálat vezetőjének egyetértésével jelöli ki.
A védett fogva tartott életének, testi épségének megóvása érdekében szükséges feladatokat az intézet parancsnoka intézkedésben (lásd: a már hivatkozott 1-1/38/2003. intézkedést) határozza meg, és gondoskodik annak végrehajtása ellenőrzéséről. A Védelmi Program során biztosítani kell az érintett különleges biztonságú zárkában vagy körleten való elhelyezését, a zárka, illetve körletrész biztonságtechnikai eszközökkel történő ellenőrzését, jogainak gyakorlását, előállítás, szállítás, valamint kórházba kihelyezése esetén fokozott őrzését. A szállítás csak páncélozott járműben történhet.
Ha a védett fogva tartottat más intézetbe kell átszállítani, az csak a Szolgálat egyetértésével, indokolt esetben közreműködésével történhet.
Külön figyelmet igényel a büntetés-végrehajtási intézetben fogvatartott védett személy külvilággal való kapcsolattartásának lebonyolítása, hiszen fokozott az esélye a dekonspirációnak. A most hivatkozott előírásokkal kapcsolatban alapvető jogokkal összefüggő visszásságot nem észleltem.
5. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának 2012. december 4-én kelt határozatáról
A panaszos fogvatartott és családtagjai a strasbourgi bírói testülethez fordultak a tanúvédelmi program keretében foganatosított intézkedések megszüntetése miatt. Arra hivatkoztak, hogy a hatóságok megsértették a biztonságos élethez való jogukat. Az ügy prioritást kapott, sürgősségi eljárásban járt el a bíróság. A 2012. december 4-én kelt – jelenleg még nem jogerős – ítéletében az Emberi Jogok Európai Bírósága megállapította, hogy a fogvatartott felesége és gyermekei tekintetében a Szolgálat megsértette az Európai Emberi Jogi Egyezmény7 előírásait, konkrétan az élethez való jogukat8 azzal, hogy nem bizonyosodott be a bűnözői körök részéről való fenyegetettségük megszűnése. A bíróság ezért kívánatosnak tartotta, hogy addig is, amíg az ítélet jogerőssé9 nem válik, az érintettek ismét kapjanak megfelelő fedő okmányokat. Ezen kívül a családtagoknak nem vagyoni kártérítést és eljárási költségtérítést is megítélt. A fogvatartott elítélt panaszát viszont nem tartotta megalapozottnak a testület.
6. A fogvatartott panaszos ügyében 
A Szolgálat munkatársainak az érintett hozzátartozójával (feleségével) szemben, a panaszban foglaltak szerint tanúsított magatartását, kijelentéseit utólag ombudsmani eszközökkel vizsgálni nem állt módomban, e tekintetében kizárólag a panaszos fogvatartott és az országos rendőrfőkapitány állításaira hagyatkozhattam. A kettő között fennálló ellentmondás nem tette lehetővé alapvető jogot érintő visszásság megállapítását.
A panaszban szereplő, az érintett fogvatartott élelmezése, szabad levegőn tartózkodása, kapcsolattartása vonatkozásában a rendelkezésemre álló adatok, információk sem utaltak alapvető joggal összefüggő visszásságra. Ezen kívül a büntetés végrehajtásának körülményeit rögzítették a megállapodásban (így pl. a kapcsolattartás gyakorisága és módja) – bár ennek polgári jogi formája számomra nem elfogadható –, a büntetés végrehajtására irányadó jogszabályok betartása érdekében pedig a Szolgálat folyamatosan kapcsolatban állt a büntetés-végrehajtási intézet vezetője által együttműködésre kijelölt kapcsolattartóval.
A Védelmi Program érintett fogvatartottal szemben való megszüntetése megalapozottságának megítélésére, ebből következően alapvető joggal összefüggő sérelem megállapítására, az ezzel kapcsolatban rendelkezésemre álló adatok, valamint ombudsmani eszközök szintén nem voltak alkalmasak. Erről azonban az Emberi Jogok Európai Bírósága, a 2012. december 4-én kelt határozatában – bár még nem jogerősen – rendelkezett, az érintett elítélt Védelmi Programból való kizárásával szembeni panaszt elutasította. E tekintetben az Emberi Jogok Európai Bíróságának jogerős ítélete lesz irányadó.
A tanúvédelmi program keretében foganatosított intézkedéseknek a fogvatartott családtagjaival szemben való azonnali megszüntetése, illetve azoknak a Védelmi Programból való haladéktalan kivétele – álláspontom szerint – sérti az élethez és a tisztességes eljáráshoz való jogot, figyelemmel az érintetteket fenyegető veszélyre, amelyet a védelem fenntartásánál a strasbourgi ítélkezési gyakorlat is irányadónak tekint.10
Végül a konkrét üggyel összefüggésben szeretnék utalni a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet 139. § (2) bekezdésének 2010. november 24-én hatályba lépett módosítására. Az lehetővé teszi a büntetés-végrehajtási intézetekben az addigiakon kívül egyéb rendeltetésű zárkák és lakóhelyiségek – országos parancsnok engedélyével történő – kialakítását. Az egyéb rendeltetésű zárkák és lakóhelyiségek az ott elhelyezett elítéltek sajátos helyzetére és különleges szükségleteire tekintettel – ugyancsak országos parancsnoki engedéllyel – a 3. számú mellékletben meghatározottakon kívül egyéb berendezési és felszerelési tárgyak is elhelyezhetők. A panaszos fogvatartott esetében éppen az történt, hogy a Szolgálat – közösen a büntetés-végrehajtási intézettel – az átlagosnál jobban felszerelt, komfortosabb zárkát, illetve körletet alakított ki. Itt a fogva tartás körülményei számára kedvezőbbek voltak, mint a büntetés-végrehajtási intézet más részein. A fogvatartottnak megvolt az a lehetősége is, hogy a hivatkozott jogszabályhely alapján – sajátos helyzetére és különleges szükségleteire hivatkozva, a Szolgálattal való együttműködés útján – kezdeményezze laptop és internet akár egyszeri, ideiglenes, a Szolgálat munkatársa jelenlétében való használatát. Természetesen az erről szóló döntés mérlegelési jogkörben született volna meg, de ily módon elkerülhette volna a Védelmi Programból való azonnali kizárását.
Ezzel összefüggésben megjegyzem, hogy – álláspontom szerint – felülvizsgálatra szorul a Védelmi Program végrehajtásában közreműködő szolgálat szerepe, amelynek a hagyományos számon kérő, felügyelő, szabályszegést szankcionáló tevékenysége mellett sokkal nagyobb hangsúlyt kellene kapnia az állami büntető igényt támogató együttműködő fogvatartottal kooperáló, helyzetét kedvező módon alakító őrzési szemléletnek, ami alkalmas lehet az ilyen helyzetekben szükségszerűen keletkező ellentmondások enyhítésére, arra, hogy a konkrét ügyben is tapasztalható konfliktus létre se jöhessen.

III. Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt alapvető jogokat érintő visszásságok jövőbeni elkerülése érdekében:
Az Ajbt. 37. §-a alapján felkérem
A jogalkotásért felelős közigazgatási és igazságügyi minisztert, hogy – a jelentésemben rögzített szempontok figyelembevételével – kezdeményezze a büntetőeljárásban részt vevők, az igazságszolgáltatást segítők Védelmi Programjáról szóló 2001. évi LXXXV. törvény felülvizsgálatát és módosítását.
Az Ajbt. 32. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem
Az országos rendőrfőkapitánynál, hogy a büntetés-végrehajtás országos parancsnokával közösen tekintse át a jelen ügy tanulságait olyan intézkedések bevezetése érdekében, amelyek – annak garanciális jelentősége miatt – a Védelmi Program bűntető igazságszolgáltatás eredményességét szolgáló céljait összhangba hozhatják az életvédelem és a tisztességes eljárás minden demokratikus társadalomban kötelező elveivel.

Budapest, 2013. február

Prof. Dr. Szabó Máté sk.
Melléklet 1: Lábjegyzet
1 A büntetőeljárásban részt vevők, valamint az eljárást folytató hatóság tagjai személyi védelme elrendelésének feltételeiről és a végrehajtásának szabályairól szóló 34/1999. (II. 26.) Korm. rendelet 1. § 9. pont
2 9/1992. (I. 30.) AB határozat
3 56/1991. (XI.8.) AB határozat
4 13/2001. (V.14.) AB határozat
5 14/2004. (V. 7.) AB határozat
6 Az Európai Unió Bizottságának 2007 novemberében kiadott munkadokumentuma a tanúk, valamint az igazságszolgáltatással együttműködő személyek védelmének területére vonatkozó uniós jogszabály megvalósíthatóságáról. 
7 Kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény.
8 Egyezmény: 2. Cikk 1. pont: „A törvény védi mindenkinek az élethez való jogát…”
9 Erre nézve – a szabályok értelmében – három hónapos fellebbezési határidőt kell figyelembe venni.
10 6/1998. (III. 11.) AB határozat, 14/2004. (V. 7.) AB határozat

Melléklet 2: az alkalmazott jogszabályok
– A büntetőeljárásban részt vevők, az igazságszolgáltatást segítők Védelmi Programjáról szóló 2001. évi LXXXV. törvény (Tvdt.)
A Védelmi Program hatálya, a megállapodás kezdeményezése, megkötése, feltételei
2. § (1) Védelmi Program (a továbbiakban: Program) a büntetőeljárás tartama alatt, illetve a büntetőeljárás befejezését követően alkalmazható.
(2) Megállapodás a kiemelkedő súlyú bűncselekménnyel összefüggő büntetőeljárásban részt vevő, a hatósággal együttműködő tanúval, sértettel vagy terhelttel köthető, feltéve, ha
a) olyan vallomást tett vagy kíván tenni, amely kiemelkedő súlyú bűncselekmény lényeges körülményeire, bűnszervezet összetételére, tevékenységére, bűnszervezettel fenntartott kapcsolatára, bűnszervezet által tervezett vagy elkövetett bűncselekményekre vonatkozik;
b) a vallomása a tényállás felderítését, bizonyítását, az elkövető kilétének megállapítását és felelősségre vonását jelentősen segítette vagy segítheti, és ha megalapozottan feltehető, hogy más módon a bizonyíték beszerzése kilátástalan vagy aránytalanul nagy nehézséggel járna, és a megállapodás megkötésével a bizonyíték beszerzése valószínűsíthető,
c) a büntetőeljárásban való részvétele miatt, illetve a büntetőeljárási jogai érvényesítésének, kötelezettségei teljesítésének akadályozása, illetve meghiúsítása végett ellene személy elleni erőszakos vagy közveszélyt okozó bűncselekményt követtek el vagy valószínűsíthető, hogy ellene ilyen bűncselekményt követnek el, és
d) a fenyegetett helyzetben lévő személy, illetve az érintett védelme a személyi védelem keretében nem biztosítható, ezért különleges óvintézkedések (16. §) alkalmazása szükséges.
3. § Megállapodás a 2. §-ban meghatározottak személyére tekintettel azok hozzátartozójával, továbbá - kivételesen - más személlyel is köthető, ha azt a fenyegetett helyzetben lévő személy vagy az érintett méltányolható helyzete indokolja és a védelem céljával összeegyeztethető.
9. § (1) A Program előkészítéséért és végrehajtásáért a rendőrség szervezetén belül létrehozott Szolgálat felelős.
(2) A Szolgálat a büntetés-végrehajtási intézetben fogva tartott érintett esetében a Programot a büntetés-végrehajtási szervezettel együttműködve hajtja végre.
10. § A Szolgálat a Program keretében a 16. § (1) bekezdésében foglalt különleges óvintézkedések indokoltságáról és - ha feltételei fennállnak - alkalmazásáról önállóan dönt, illetve azokat önállóan kezdeményezi.
Különleges óvintézkedések, a Szolgálat megkeresései
16. § (1) A Szolgálat az érintett élete, testi épsége, személyi szabadsága elleni jogellenes cselekmény megelőzése érdekében a következő különleges óvintézkedéseket (a továbbiakban: óvintézkedés) alkalmazhatja:
a) lakóhely, tartózkodási hely megváltoztatásával az érintett biztonságos helyen való elhelyezése (elköltöztetése), illetve a Programba bevont fogva tartottnak az elhelyezéséül szolgáló büntetés-végrehajtási intézetből másik büntetés-végrehajtási intézetbe történő átszállítása;
b) személyi védelem igénybevétele;
c) nyilvántartásokban adatzárlat elrendelése, illetve a nyilvántartott adatokkal kapcsolatos megkeresések jelzésének előírása;
d) névváltoztatás;
e) a személyazonosság megváltoztatása;
f) a nemzetközi együttműködésben való részvétel.
(2) A Szolgálat a veszélyhelyzet fokát mérlegelve - a védelem kezdeményezésére jogosult véleményét is figyelembe véve - az érintettel kötött megállapodás során határozza meg a védelem módját. A védelem módjai közül egyidejűleg több is alkalmazható.
(3) Az érintett biztonságát közvetlenül fenyegető és másként el nem hárítható veszély esetét kivéve nem alkalmazható a védelem olyan módja, amelyet az érintett a megállapodásban kizár vagy az ellen egyébként tiltakozik.
(4) A Program hatálya alatt álló személy esetében a személyi védelem elrendelésére a Szolgálat vezetője jogosult.
A program megszűnése
36. § (1) A program megszűnik, ha
a) a védelem feltételei már nem állnak fenn;
b) az érintett, vagy - kiskorú, illetve korlátozottan cselekvőképes vagy cselekvőképtelen érintett esetében - a megállapodás megkötésére a 8. § (1) bekezdés szerint jogosult személy a védelemről lemond;
c) a Szolgálat a megállapodást felmondja.
(2) A Szolgálat a megállapodást felmondja, ha
a) a tanú (sértett) nem tesz vallomást vagy korábbi vallomását visszavonja;
b) a terhelt nem tesz vallomást vagy korábbi vallomását visszavonja;
c) a védelem tartama alatt az érintettel szemben szándékos bűncselekmény elkövetése miatt indított büntetőeljárás a védelem további fenntartását súlyosan veszélyezteti vagy azt lehetetlenné teszi;
d) az érintett - a védelem további fenntartását súlyosan veszélyeztetve vagy azt lehetetlenné téve - indokolatlanul eltért a követendő, a megállapodásban rögzített magatartási szabályoktól, vagy tájékoztatási kötelezettségét önhibájából megszegte.
– A büntetőeljárásban részt vevők, az igazságszolgáltatást segítők Védelmi Programjáról szóló 2001. évi LXXXV. törvény büntetés-végrehajtási intézetben történő végrehajtásának részletes szabályairól szóló 4/2002. (III. 28.) IM rendelet (4/2002. IM rendelet)
2. § (1) A rendelet hatálya a büntetés-végrehajtási intézetben (a továbbiakban: intézet) fogva tartott a) fenyegetett helyzetben lévő személyre, és b) érintettre (a továbbiakban együtt: védett fogva tartott) terjed ki. (2) A védett fogva tartott fogva tartására a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII. 12.) IM rendelet (a továbbiakban: R.) szabályait az e rendeletben foglalt eltérésekkel kell alkalmazni.
– A büntetőeljárásban részt vevők, valamint az eljárást folytató hatóság tagjai személyi védelme elrendelésének feltételeiről és a végrehajtásának szabályairól szóló 34/1999. (II. 26.) Korm. rendelet (Korm. rendelet)
4. § (5) A Tanúvédelmi Szolgálat vezetője kezdeményezheti az olyan érintett személyi védelmét, akivel szemben a Védelmi Program hatálya megszűnik, de a személyi védelem feltételei még fennállnak.
– A büntetés-végrehajtás országos parancsnokának 1-1/38/2003. (IK Bv. Mell. 5.) intézkedése, a Védelmi Program és a személyi védelem ellátásával kapcsolatos büntetés-végrehajtási feladatokról