Az alapvető jogok biztosának
Jelentése
az AJB-340/2012. számú ügyben

Előadó: dr. Berkes Lilla
Az eljárás megindulása
Egy házaspár, ifj. K. I.-t és ifj. K. I.-né fordult hozzám panasszal többszöri előállításuk és fogvatartásuk miatt. [A panaszosokat a hivatalos iratok néhol ifj. K. I. és ifj. K. I.-né, néhol pedig K. I. és K. I.-né néven nevesítik. Tekintettel arra, hogy a nyomozati iratokban rajtuk kívül szerepel K. I. panaszos azonos nevű édesapja és annak K. I.-néval azonos nevű édesanyja, a továbbiakban őket id. K. I. és id. K. I.-né néven, illetve a születési évek alapján való különbségtétellel nevesítem]
A panaszos házaspárt 2011. szeptember 14-én egy VIII. kerületi áruházból az esti órákban előállították, azzal az indoklással, hogy a XII. kerületi rendőrség körözi őket. A házaspár öt gyermeket nevel, ezek közül egy ötéves fiú velük volt. A VIII. kerületi rendőrkapitányságról éjjel átszállították őket a XII. kerületibe, ahol elrendelték az őrizetbe vételüket, majd 30 napos előzetes letartóztatásukat, melyből ténylegesen 12 napot töltöttek a Venyige utcában, illetve a Gyorskocsi utcában. A házaspár mindvégig azzal védekezett, hogy a megadott címükön 8 éve élnek, de ott egyetlen idézést sem kaptak, személyes megkeresés sem történt. Azt is közölték, hogy a gyanúsításban szereplő zsarolás bűncselekményt nem ők követték el. Időközben a panaszos férj édesapja, id. K. I. jelentkezett a rendőrségen, és elmondta, hogy neki és id. K. I.-nénak volt vitája egy üzlettel kapcsolatban. A panaszos házaspár és a szülők is régiségkereskedők. A rendőrség meghallgatta az idősebb házaspárt, és ezt követően, a 4. napon a panaszos házaspárt a rendőrség hazaengedte. 
Szabadulásuk után egy héttel a lakcímük szerinti XV. kerületi Okmányirodában megjelentek ügyintézés érdekében, ahonnan ismételten előállították őket, mondván, hogy ők körözött személyek. Ekkor a kerületi kapitányságra kerültek, ahol másfél óra alatt tisztázódott, hogy már nem körözöttek. Ifj. K. I.-nét ez annyira megviselte, hogy elájult. 
A panaszos házaspár sérelmezte, hogy körözést folytattak ellenük, ahelyett, hogy írásban vagy személyesen kereste volna őket a lakásukon a rendőrség, ezen túlmenően sérelmezték a rabosítást, az előzetes letartóztatást, a körözési listáról való törlés elmulasztását, és azt, hogy a rendőrség nem szüntette meg a nyomozást velük szemben, és nem hozott határozatot arról, hogy a cselekményt nem ők követték el.
Figyelemmel arra, hogy a rendelkezésemre álló információk alapján nem volt kizárható, hogy a személyi szabadsághoz, illetve a tisztességes eljáráshoz való joggal összefüggő visszásság történt, az ügyben az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény 20. § (1) bekezdése alapján (a továbbiakban: Ajbt.) vizsgálatot indítottam.

A megállapított tényállás
1) A BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányságon, az ügy vizsgálójának 2012. július 5-én készített összefoglaló jelentése tartalmazza, hogy egy XII. kerületi lakos feljelentés tett ismeretlen tettesek ellen, akik 2011. március 11-én a lakásában előzetes egyeztetés alapján egy antik kereskedésből felkeresték, majd pszichikai kényszer útján és fizikai erőszak kilátásba helyezésével aláírattak vele egy adásvételi szerződést antik tárgyainak eladására. A bűncselekménnyel okozott kár a sértett elmondása szerint 1.500.000 Ft. 
A feljelentőt tanúként hallgatták meg, amely alapján a Netzsaru rendszerben ellenőrzést végeztek K. I. névre, mely során az életkor, illetve a személyleírás alapján a lehetséges személyeket sorra vették. Megállapították, hogy ifj. K. I. és ifj. K. I.-né ellen a rendőrkapitányságon már folyt eljárás hasonló bűncselekmény miatt. A további ellenőrzés során az is kiderült, hogy ellenük többször volt eljárás hasonló cselekmények miatt több kerületi rendőrkapitányságon is. Erre figyelemmel, a fényképüket felismerésre bemutatás keretében a sértett elé tárták, aki egyértelműen felismerte ifj. K. I. és ifj. K. I.-né személyében azokat, akik a sérelmére bűncselekményt követtek el. 
Ezt követően 2011. augusztus 3-án felfüggesztették a nyomozást, és elfogatóparancsot bocsátottak ki, mivel az ifj. K. I., és ifj. K. I.-né bejelentett lakóhelyén, illetve tartózkodási helyén végzett lakcímellenőrzés nem vezetett eredményre. 
A körözött személyeket 2011. szeptember 14-én fogták el és állították elő a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányságra. Az elfogást a BRFK VIII. kerületi Rendőrkapitányság Közrendvédelmi Osztálya hajtotta végre. A hatóság őrizetbe vételüket rendelte el, illetve előterjesztést tett az előzetes letartóztatásra is, amelyet a Pesti Központi Kerületi Bíróság végzésével el is rendelt. Azonban a Fővárosi Bíróság 2011. szeptember 26-án hozott végzésével az előzetes letartóztatást megszüntette, és szabadlábra helyezést rendelt el. 
A büntetőügyet 2011. szeptember 29-én szignálták át a Vizsgálati Alosztályra, egy új előadóra, aki már korábban, szeptember 22-én elkezdte a szükséges tanúkihallgatásokat. Szintén 2011. szeptember 29-én a Budapesti I. és XII. Kerületi Ügyészség bekérte a nyomozati iratok egy példányát. A kijelölt új előadó azonban nem kapta kézhez az ügyirat teljes példányát, a nyomozati iratok hiánytalan példányát ugyanis megküldték a Pesti Központi Kerületi Bíróságra az előzetes letartóztatás tárgyalására. Az előadó több alkalommal felvette a kapcsolatot a bíróság kezelőirodájával, ahol azt a tájékoztatást kapta, hogy az ügyirat még a csoportvezető bírónál van. Azt azonban 2011. október 6-án a Budai Központi Kerületi Bíróságnak küldték meg. Eredetben a hiánytalan ügyirat példányt végül 2011. október 20-án kapta kézhez az előadó. 
A RobotZsaru Neo rendszerben mindezeken túl adminisztrációs, illetve egyéb okok miatt az ügy adatai és iratai között a 2011. szeptember 14. és 15. napon végzett forrónyomos munka iratai (határozat házkutatás elrendeléséről, gyanúsított kihallgatási jegyzőkönyvek, rendelvények, határozat őrizetbe vétel elrendeléséről) sem találhatók meg. Az új előadó sem kapott tájékoztatást arra vonatkozóan, hogy a kiadott elfogatóparancsot nem vonták vissza. Adminisztrációs hiba miatt a Körözési Információs Rendszert (a továbbiakban: KIR) az előadó nem tudta használni, így nem tudta visszaellenőrizni, hogy a kiadott körözést visszavonták-e. A fentieket követően ifj. K. I., és ifj. K. I.-né elfogató parancsát 2011. október 7-én vonták vissza.
2) A BRFK VIII. kerületi Rendőrkapitányság vezetőjének 2012. július 6-án kelt tájékoztatása szerint a megkeresésemmel kapcsolatban jogsértést, valamint fegyelemsértést nem állapítottak meg. 
Az ugyanezen napon kelt jelentés szerint a rendőrkapitányság munkatársai K. I.-t érvényben lévő elfogatóparancs alapján fogták el és állították elő, melyet a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság 2011. augusztus 2-i hatállyal rendelt el. 
A kivizsgálás külön kiterjedt az előállított személyek társaságában lévő 5 éves fiukkal kapcsolatban történtekre. Az intézkedő rendőrök a személyes szabadságot korlátozó jelentésükben pontosan rögzítették, hogy a házaspár társaságában lévő fiukat beszállították a BRFK VIII. kerületi Rendőrkapitányság épületébe. A 20 óra 30 perckor kezdődött személyes szabadságot korlátozó intézkedés megkezdését követően a gyermeket 21 óra 05 perckor a nagymamájának átadták, aki unokáját hazavitte. A fentiekkel kapcsolatban jogsértést, valamint fegyelemsértést a kivizsgálás nem állapított meg. 
3) A BRFK vezetője által adott, 2012. július 18-án kelt jelentés megállapítja, hogy a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.) 323. § (1) bekezdésébe ütköző és a (2) bekezdés b) pontja szerint minősülő súlyos fenyegetéssel elkövetett zsarolás bűntettének megalapozott gyanúja miatt folytat jelenleg is büntetőeljárást K. I. és K. I.-né budapesti lakosok ellen. 
A BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság vezetője által lefolytatott parancsnoki kivizsgálás alapján megállapították, hogy a bűncselekmény elkövetésével megalapozottan gyanúsítható K. I.-nak a bejelentett, valamint a Netzsaru ügyviteli rendszerben szereplő korábbi lakcímeit ellenőrizték, majd megállapították, hogy életvitelszerűen nem tartózkodott az ellenőrzött lakcímeken, ezért elfogatóparancsot bocsátottak ki ellene. Megállapították továbbá, hogy K. I.-né lakcímét az ügy előadója nem ellenőrizte, mely hiányosság okainak feltárása fegyelmi eljárás keretében fog megtörténni.
K. I. és K. I.-né körözését a KIR-ben a 2011. szeptember 14-én történt elfogásukat követően, sem a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság ügyeletes tisztje, sem pedig a forrónyomos szolgálatot ellátó rendőrök nem vonták vissza. E mulasztás felelőse szintén fegyelmi eljárás keretében kerül megállapításra. 
K. I.-t és K. I.-nét – mivel ellenük ún. „élő” körözés szerepelt a KIR-ben – 2011. október 7-én 8 óra 55 perc körüli időben a BRFK XV. kerületi Rendőrkapitányságra előállították, majd ezt követően – még ugyanazon a napon, 10 óra 05 perc körül, a körözésirányító szerv, azaz a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság illetékesével történt egyeztetést követően – körözésüket visszavonták. 
A gyanúsítottakról a bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény (a továbbiakban: 2009. évi XLVII. törvény) 6. § a) pontja alapján készült fényképfelvétel, valamint velük szemben a 44. § a) pont, és a 46. § alapján került sor ujjnyomatvételre. A 6. § a) pontja szerint, a személyazonosító adatok és fényképek nyilvántartásában az érintett arcképmását nyilván kell tartani, ha bűncselekmény elkövetésének megalapozott gyanúja miatt büntetőeljárás alá vonták. A 44. § a) pontja szerint, a büntetőeljárás alá vont személyek ujj- és tenyérnyomatainak nyilvántartásában annak a büntetőeljárás alá vont személynek az ujj- és tenyérnyomatát kell nyilvántartani, akit ötévi vagy ezt meghaladó szabadságvesztés büntetéssel fenyegetett szándékos bűncselekmény elkövetésének megalapozott gyanúja miatt büntetőeljárás alá vontak.
Ugyanezen törvény 46. §-a szerint, a büntetőeljárás alá vont személy ujj- és tenyérnyomatát – a nyilvántartásba vétel kezdeményezésével egyidejűleg – az a nyomozó hatóság vagy ügyészség küldi meg a szakértői nyilvántartó szervnek, amely a terheltet büntetőeljárás alá vonta. 
A fentiek alapján megállapítható, hogy a gyanúsítottak nyilvántartásba vételekor az eljáró nyomozó hatóság a vonatkozó törvényi előírásoknak megfelelően járt el. Nevezettek a gyanúsítás ellen panasszal éltek, amit a Budapesti I. és XII. kerületi Ügyészség 2011. szeptember 16-án hozott határozatával elutasított. A büntetőeljárás jelenleg is folyamatban van K. I. és K. I.-néval szemben, annak megszüntetése nem indokolt.
Összegezve megállapítható, hogy a büntetőeljárás lefolytatása során több szakszerűtlen intézkedés is történt, melyek kivizsgálása – így a felelősség megállapítása – érdekében fegyelmi eljárás megindítására került sor. 
4) A fényképről történő felismerésre bemutatásról készült 2011. március 29-i jegyzőkönyv szerint a sértett az arc, a fej formája és a szeme alapján felismerte az elé tett felvételek közül a K. I.-t, illetve a K. I.-nét ábrázolót. 
5) A BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság Bűnügyi Osztályán, 2011. május 5-én kelt jelentés szerint megkeresték a Magyar Telekom Nyrt.-t, mivel a sértett úgy nyilatkozott, hogy telefonon több alkalommal beszélt az elkövetővel. A beérkezett híváslista alapján a hívott szám K. I. nevén van és címként az antik kereskedés címe van megadva. A sértett által mellékelt újságban látott hirdetések közül a Régiség címszón belül a „kastély berendezéséhez vásárolok” alcímmel szerepel egy mobilszám, amelyet ellenőriztek a Netzsaru rendszerben és amit K. I. (1952. 01. 08.) adott meg elérhetőségként. Több hívás is történt a sértett és a nevezett személy között. Figyelemmel arra, hogy a sértett korábban tartott felismerésre bemutatáson egyértelműen felismerte a cselekmény elkövetőit, így K. I. (1952. 01. 08.) személy nem lett bemutatva felismerésre bemutatás keretében, viszont a sértett telefonjának híváslistája szerint ismertségben a név alapján lehetséges rokoni viszonyban áll K. I. (1977. 09. 11.) személlyel, aki az eljárás folyamán végzett felismerésre bemutatás szerint a bűncselekmény elkövetésével megalapozottan gyanúsítható.
6) A 2011. július 25-én tartott felismerésre bemutatás jegyzőkönyve szerint a sértett egyik felvételen sem ismerte meg az őt megfenyegető személyeket. A képek között az egyik id. K. I.-t ábrázolta. 
7) A 2011. július 26-án kelt jelentés szerint több rendőr jelent meg aznap K. I. bejelentett lakcímén, a XVI. kerültben, ahol kiderült, hogy nem él ott életvitelszerűen, illetve olyan személyt sem sikerült meghallgatni, aki információval tudott volna szolgálni a tartózkodási helyével kapcsolatban. Ezt követően a Netzsaru rendszerben végzett ellenőrzés adatai alapján megjelentek a rendőrök a K. I. által a korábbi, ellene folyt eljárásokban megadott lakcímeken, de ott sem találták. A lakcímellenőrzések és a beszerzett adatok alapján elfogató parancs kibocsátása vált indokolttá. 
8) A 2011. augusztus 2-án kelt határozatában a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság bűnügyi osztályvezetője, tekintettel arra, hogy a gyanúsítottak ismeretlen helyen vannak, az eljárást felfüggesztette. Ugyanezen a napon került sor a Be. 73. § (1) bekezdése alapján, figyelemmel a személy- és tárgykörözésről szóló 2001. évi XVIII. törvény 2. §-ának rendelkezéseire, K. I. és K. I.-né személykörözésének, egyben elfogásának elrendelésére. Az elfogatóparancs szerint elfogásuk esetén a körözötteket a Be. 73. § (3) bekezdése alapján őrizetbe kell venni, és a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányságra kell előállítani. Az elfogatóparancsban egyszersmind arról is rendelkeztek, hogy a határozatot kézbesíteni kell a Budapesti I. és XII. kerületi Ügyészség, valamint K. I. és K. I.-né részére is. 
9) A 2011. szeptember 14-én kelt határozat szerint K. I.-t és K. I.-nét a BRFK VIII. kerületi Rendőrkapitányság járőrei elfogták, ezért a nyomozás folytatását rendelik el. 
10) Az elfogás végrehajtásáról szóló 2011. szeptember 14-i jelentés szerint K. I.-vel szemben 20 óra 30 perctől a rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban Rtv) 29. § (1) bekezdése szerinti igazoltatás, a 31. § (1) bekezdése szerinti személyi szabadságában korlátozott személy átvizsgálása, a 33. § (1) bekezdés b) pontja szerinti elfogás és előállítás alkalmazására került sor. Az intézkedés során kényszerítő eszközt nem alkalmaztak. 
Az intézkedés alapja egy ismeretlen férfi által tett bejelentés, amely szerint a körözött személyek megtalálhatóak egy VIII. kerületi áruházban. Az intézkedő rendőrök a helyszínen igazolásra szólították fel K. I.-t és feleségét. Az igazoltatás során megállapították, hogy K. I. ellen elfogatóparancsot bocsátott ki a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság, ezért őt a helyszínen elfogták és előállították a BRFK VIII. kerületi Rendőrkapitányságra. K. I.-val és K. I.-néval az üzletben tartózkodott még fiuk is, akit beszállítottak a rendőrkapitányságra. Őt az időközben kiértesített nagymamája vitte haza.
Az előállítás okáról szóló tájékoztatót, az előállítás idejéről szóló igazolást kiadták, valamint az előállító helyiségben történő elhelyezéssel kapcsolatban jogairól és kötelezettségeiről szóló írásos tájékoztatást az előállítottak megkapták. Az elfogás végrehajtásáról szóló parancsnoki kivizsgálás szerint az intézkedések jogszerűek és szakszerűek voltak. Az őrizetbe vételt 2011. szeptember 15-én határozattal rendelték el, K. I. panasszal nem élt. A K. I.-né elfogásáról szóló jelentés, illetve őrizetbe vételéről szóló határozat gyakorlatilag ugyanezzel a tartalommal bír.
11) Budapesti I. és XII. Kerületi Ügyészség 2011. szeptember 16-i határozata a panaszosok panaszát a nyomozó hatóság 2011. szeptember 14-i, kihallgatás során foganatosított intézkedése ellen elutasította. A panaszosok a gyanúsítottkénti felelősségre vonásukat sérelmezték, védekezésük szerint a terhükre rótt bűncselekményt nem követték el, nem jártak a sértett lakásában, emlékezetük szerint nem találkoztak vele. 
A határozat szerint a panasz nem alapos. A gyanúsítások közlésekor rendelkezésre álló adatok – így elsősorban a feljelentés, a sértett tanúvallomásáról készült jegyzőkönyv, a fényképről történő felismerésre bemutatásokról készült jegyzőkönyvek, az okirati bizonyíték, és a rendőri jelentések – alapján K. I. és K. I.-né kihallgatásakor a gyanúsításhoz szükséges megalapozott gyanú fennállt. A gyanúsítottak cselekményének teljes körű felderítése, a terhükre rótt tényállás, minősítés pontosítása a további nyomozás feladata. Mivel a bűncselekmény megalapozott gyanúja annak közlésekor fennállt, ezért a nyomozó hatóságnak a Be. 179. § (1) bekezdésén alapuló rendőri intézkedésére jogszerűen és magalapozottan került sor.
Ugyanezen napon az ügyészség indítványozta a Pesti Központi Kerületi Bíróságnál a panaszosok előzetes letartóztatásának elrendelését.
12) A Fővárosi Bíróság, mint másodfokú bíróság 2011. szeptember 26-án tartott tanácsülésen meghozott végzésével a Pesti Központi Kerületi Bíróság 2011. szeptember 17-én kelt végzését megváltoztatta, az egységesen 2011. szeptember 14. napján 20 óra 30 perctől őrizetben lévő K. I. és K. I.-né előzetes letartóztatását megszüntette és elrendelte azonnali szabadlábra helyezésüket.
Az indokolás szerint a gyanúsítottak és védőjük fellebbezést jelentett be, amelyet a Fővárosi Bíróság alaposnak talált. 
„Az előzetes letartóztatás elrendelhetőségének körében elsőként annak általános feltételét, a szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény elkövetésének megalapozott gyanúját, annak fennállását szükséges vizsgálni Ennek keretében gyanúsítottanként körültekintően szükséges elemezni, hogy az adott bűncselekmény elkövetése a konkrét terhelt részéről (a határozat meghozatala idején) valószínűsíthető-e vagy sem, s csak ezt követően lehet vizsgálni, hogy a kényszerintézkedés(ek) alkalmazásának Be. 129. § (2) bekezdésében írt különös okai fennállnak-e. Annak ellenére, hogy a megalapozott gyanú nem kétséget kizáró bizonyosság fennálltát követeli meg és a kényszerintézkedés tárgyában eljáró bíróság a bizonyítékokat, s azok bizonyító erejét nem mérlegelheti, a megalapozott gyanú fennállása (mint a kényszerintézkedés általános feltétele) tekintetében a bűncselekmény gyanúsított(ak) általi elkövetésének valószínűsítése részéről konkrét bizonyítékokon alapuló logikai elemzést igényel. Csupán a megalapozott gyanú fennállása esetében lehet vizsgálni bármely kényszerintézkedés alkalmazásának szükségességét.
Mindezen kérdések eldöntése során a bíróság kizárólag a rendelkezésére álló nyomozati anyagra és a logika szabályaira támaszkodhat.
Jelen ügyben a megalapozott gyanút az ügyészi indítvány és az elsőfokú bíróság végzése szerint mindkét gyanúsítottra nézve alapvetően a feljelentés, a sértetti vallomások, valamint fényképről történő felismerésre bemutatás és egyéb okiratok támasztják alá.
Ezzel szemben az iratok alapján az rögzíthető, hogy vannak olyan bizonyítékok, melyek alátámaszthatják a bűncselekmény elkövetésének valószínűsítését, azonban számos olyan bizonyíték is beszerzésre került, mely erőteljes kétségeket ébreszt a megalapozott gyanú tekintetében.
A 78 éves (…) sértett előadásában a bűncselekmény férfi elkövetőjét idősebb, 60 vagy 50 éves, kissé őszülő hajú személynek írta le, aki a bűncselekménnyel érintett egyik szoborral kapcsolatban előtte úgy nyilatkozott, hogy fiának, aki szintén foglalkozik régiség kereskedéssel, van hasonló (nyomozati iratok 13., 15., 105. oldalak).
A sértett a fényképről történő felismertetés során felismerte az 1977-es születésű K. I. gyanúsítottat. Emellett (a rendőri előterjesztés megállapításával szemben) a bűncselekmény elkövetését követő mintegy 4,5 hónappal fényképről bemutatásra került (…) részére K. I. (1977) gyanúsított édesapja, az 1952-es születésű K. I. fotója is (a tablón a fiatalabb K. I. fotója nem szerepelt).
A nyomozó hatóság által beszerzett hívási adatok és jelentés szerint a sértett K. I. gyanúsított (1977) édesapja, az 1952-es születésű K. I. által használt vezetékes és mobiltelefonszámon tárgyalt a műtárgyakról, s a sértetti vallomás szerint ugyanezen személy jelent meg egy nővel lakásán is, mivel állítása szerint hangját felismerte.
Utalni kell arra is, hogy szükségessé válhat a sértett által csatolt, elkövetők által vele íratott adásvételi szerződésen szereplő, „K. I.” névaláírás szakértői vizsgálata, mely laikus számára észlelhető módon nem az 1977-es születésű K. I. gyanúsított névaláírásával mutat hasonlóságot.
K. I.-né (…) vonatkozásában a megalapozott gyanút ugyancsak a fényképről történő felismerés támasztja alá, mely színes fotó (eltérően a bemutatott többi fényképtől) igen elnagyolt, gyenge minőségű nyomtatásban készült a gyanúsítottról. 
A gyanúsítottak, vagy szóba jöhető más személy(ek) és a sértett személyes bemutatása, illetve szembesítése is további adatokat szolgáltathat a bűncselekmény elkövetőire nézve, mely mindezidáig nem történt meg.
Mindezek alapján a másodfokú bíróság álláspontja szerint a jelenleg rendelkezésre álló bizonyítékok alapján a megalapozott gyanú fennállta – mint a kényszerintézkedés alkalmazásának általános törvényi feltétele – nem állapítható meg, ehhez további, az ügy lényegi előrevitelét eredményező nyomozati cselekmények szükségesek. Ennek okán a másodfokú bíróság a kényszerintézkedés elrendelésének különös okait nem is vizsgálta, nem is vizsgálhatta.
A fentiek alapján a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság végzését a Be. 131. § (3) bekezdése alapján eljárva a Be. 215. § (3) bekezdése szerinti tanácsülésen a Be. 372. (1) bekezdése alapján megváltoztatva a gyanúsítottak előzetes letartóztatását megszüntette és azonnali szabadlábra helyezésüket rendelte el.”
13) A 2011. október 7-i, 8 óra 55 perckor végrehajtott elfogásról szóló jelentés szerint K. I.-nét az Rtv. 29. § (1) bekezdése alapján igazoltatták, a 31. § (1) bekezdés alapján átvizsgálták, majd a 33. § (1) bekezdés b) pontja alapján elfogták és előállították a BRFK XV. kerületi Rendőrkapitányság járőrei.
Az intézkedés során kényszerítő eszközt nem alkalmaztak. A megjelölt napon K. I.-né megjelent a BRFK XV. kerületi Rendőrkapitányság épületében, férjét, K. I.-t kísérte be. A kapitányságra történő beléptetés során a személyi igazolvány alapján megállapították, hogy ellene élő körözés van hatályban, melyet a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság adott ki, zsarolás bűncselekménye miatt. K. I.-nét ezért elfogták, ruházatát átvizsgálták, majd az előállító helyiségben elhelyezték.
Ezt követően a Főügyeletes közölte a jelentést író rendőrrel, hogy értesíti a körözést irányító szervet az elfogásról, továbbá egyeztet majd, hogy szabadon bocsátható-e a panaszos, vagy további intézkedés megtétele lesz-e szükség vele szemben. 10 órakor az ügyeletes tiszt közölte, hogy sikerült felvennie a kapcsolatot a körözés-irányító XII. kerületi Rendőrkapitánysággal, telefonon egyeztetett egy rendőr hadnaggyal, aki közölte, hogy a panaszos körözését visszavonta, további intézkedés megtétele nem szükséges, szabadon lehet bocsátani. Erre 10 óra 03 perckor sor is került. 
A K. I. elfogásáról szóló jelentés szerint a panaszos telefonos egyeztetés alapján jelent meg kihallgatás céljából. Személyazonosságának ellenőrzésekor derült ki, hogy körözés alatt áll. Amíg a körözést ellenőrizték, lefolytatták a kihallgatást. A kihallgatás befejezésekor az ügyelete tiszt közölte, hogy a körözés-irányító szervet már értesítette, de egyelőre még nincs információja arról, hogy szabadon bocsátható-e, vagy további intézkedés megtétele lesz-e szükséges a panaszossal szemben, ezért elhelyezték őt az előállító helyiségben. 10 órakor az ügyeletes tiszt közölte, hogy sikerült felvennie a kapcsolatot a körözés-irányító szervvel, ahol a rendőr hadnagy közölte, hogy a körözést visszavonta, további intézkedés megtétele nem szükséges, a panaszos szabadon bocsátható. Erre 10 óra 05 perckor sor is került. 
Az előállítás okáról szóló tájékoztatót, illetve az előállítás idejéről szóló igazolás mindkét panaszos esetében kiadták. A panaszosok az előállító helyiségben történő elhelyezéssel kapcsolatban a jogaikról és kötelezettségeikről szóló írásos tájékoztatást megkapták. A személyi szabadság korlátozásának időtartama K. I.-né esetében 1 óra 8 perc, K. I. esetében pedig 1 óra 10 perc volt. A parancsnoki vélemény és kivizsgálás szerint a személyi szabadságot korlátozó intézkedés jogszerű, szakszerű és arányos volt mindkettejük esetében.
14) A BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányságon 2011. október 7-én 9 óra 55 perckor kelt határozatban került sor az elfogató parancs visszavonására mind K. I., mind pedig K. I.-né esetében. Az indokolás szerint a két panaszost gyanúsítottként kihallgatták, majd 2011. szeptember 17-én a Pesti Központi Kerületi Bíróság előzetes letartóztatásba helyezte őket. Erre való tekintettel az elfogató parancsot visszavonják. A Körözési Információs Rendszerben rögzített adatok szerint a visszavonás oka az elfogás. 

Érintett alapvető jogok
–	A személyes szabadsághoz való jog: „Mindenkinek joga van a szabadsághoz és a személyi biztonsághoz. (…) Akinek szabadságát alaptalanul vagy törvénysértően korlátozták, kárának megtérítésére jogosult.” [Alaptörvény IV) cikk (1), (4) bekezdés]
–	A tisztességes eljáráshoz való jog: „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni.” [Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdés]
–	a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga: „Minden gyermeknek joga van a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz.” [Alaptörvény 16. cikk (1) bekezdés]

Alkalmazott jogszabályok
–	a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.)
–	a rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Rtv.)
–	a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.)
–	a bűnügyi nyilvántartási rendszerről, az Európai Unió tagállamainak bíróságai által magyar állampolgárokkal szemben hozott ítéletek nyilvántartásáról, valamint a bűnügyi és rendészeti biometrikus adatok nyilvántartásáról szóló 2009. évi XLVII. törvény (a továbbiakban: 2009. évi XLVII. törvény)
–	az ismeretlen helyen tartózkodó terhelt, illetve a bűncselekmény elkövetésével alaposan gyanúsítható ismeretlen személy tartózkodási helye felkutatásának, lakóhelye, illetőleg személyazonossága megállapításának és körözése elrendelésének részletes szabályairól szóló 1/2003. (III. 7.) IM rendelet (a továbbiakban: 1/2003. (III. 7.) IM rendelet)
–	a Rendőrség Szolgálati Szabályzatáról szóló 62/2007. (XII. 23.) IRM rendelet (a továbbiakban: Szolg. Szab.)

A vizsgálat megállapításai
A hatáskör tekintetében
Az alapvető jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint ennek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az alapvető jogok biztosáról szóló 2011. évi CXI. törvény (a továbbiakban: Ajbt.) határozza meg. 
Az Ajbt. 18. § (1) bekezdésének f) pontja szerint az alapvető jogok biztosához bárki fordulhat, ha megítélése szerint rendvédelmi szerv, h) pontja értelmében pedig nyomozó hatóság tevékenysége vagy mulasztása a beadványt tevő személy alapvető jogát sérti vagy annak közvetlen veszélyével jár (a továbbiakban együtt: visszásság), feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
A központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 1. § (5) bekezdése értelmében a vizsgálattal érintett rendőrség rendvédelmi szerv, így tevékenységének vizsgálata az Ajbt. 18. §-a alapján ombudsmani hatáskörbe tartozik. 
A Be. 36. § (1) bekezdése szerint az általános nyomozó hatóság a rendőrség.
Az Rtv. 1. § (2) bekezdése szerint a rendőrség többek között általános bűnügyi nyomozó hatósági jogkört gyakorol, végzi a bűncselekmények megelőzését, megakadályozását és felderítését, rendészeti feladatokat lát el.
Az Rtv. 2. § (1) bekezdése második mondata szerint: „A Rendőrség tiszteletben tartja és védelmezi az emberi méltóságot, óvja az ember jogait.”
Az Ajbt. 18. § (3) bekezdés e)-f) pontjai alapján az alapvető jogok biztosa nem vizsgálhatja a bíróság, valamint az ügyészség nyomozást végző szerve kivételével az ügyészség tevékenységét. Tekintettel arra, hogy az előzetes letartóztatás elrendeléséről a Be. 130. § (1) bekezdésének értelmében a bíróság határoz, annak vizsgálatára nem terjed ki a hatásköröm. Hasonlóképpen nem vizsgálhatom az ügyészség tevékenységét sem, jelen ügyben ugyanis nem nyomozati jogkörben járt el, vagyis nem maga nyomozott, hanem a Be. 196. §-a szerinti jogorvoslatot bírálta el, a nyomozás feletti felügyeleti jogkörében.
Hangsúlyozni kívánom mindezeken túl, hogy az ombudsman nem nyomozó hatóság, nincs lehetősége a nyomozás befolyásolására, sem annak hiányosságainak pótlására. Vizsgálata során továbbá nem törvényességi, hanem alkotmányossági szempontból ítéli meg a nyomozó hatóságok munkáját.

Az alkotmányos alapjogok és alapelvek tekintetében

„A személyes szabadságtól való megfosztás abban az esetben törvénytelen (jogellenes, önkényes), ha nem a törvényben meghatározott okból és nem a törvényben meghatározott eljárás alapján történt. Az alkotmányos alapjognak ezért a megsértéséért (…) kártérítési igény keletkezik (…).A személyes szabadságnak jogszerű (törvényes) elvonása is okozhat alaptalan sérelmet. Az egyes korlátozó rendelkezések csak akkor fogadhatók el alkotmányszerűnek, ha az általuk elérni kívánt és alkotmányosan elismert célhoz képest a korlátozás szükségszerű és arányos.” [66/1991. (XII. 21.) AB határozat] A személyes szabadsághoz való jog érvényesülése vizsgálható valamennyi – a személyes szabadságot valóban érintő – állami intézkedés alkotmányossági megítélésekor. (…) A személyes szabadsághoz való jog érdemben felhívható valamennyi, a mozgás és a helyváltoztatást is korlátozó jogszabály alkotmányossági megítélésekor. [36/2000. (X. 27.) AB határozat]
Az Alaptörvény már önállóan nevesíti a tisztességes hatósági eljáráshoz való jogot, hatályba lépése előtt pedig az Alkotmánybíróság a jogállamiság elvéből és a foglalt független és pártatlan bírósághoz való jogból vezette le. A jogállamiság elvéből folyó követelmény a közhatalom, a közigazgatás törvény alá rendeltsége: a közhatalommal rendelkező szervek a jog által megállapított működési rendben, a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket. [9/1992. (I. 30.) AB határozat] Az Alkotmánybíróság szerint a tisztességes eljárás olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek ﬁgyelembevételével lehet megítélni. A tisztességes eljáráshoz való jog abszolút jog, amellyel szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye. [6/1998. III. 11.) AB határozat] A tisztességes eljáráshoz való jog hatékony gátját képezi a garanciális szabályok szándékolt félretételének, félreértelmezésének, az egységes jogalkalmazás hiányából, a kiszámíthatatlanságból következő tényleges vagy potenciális érdek- és jogsérelmek bekövetkezésének.
A gyermek a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéséhez szükséges védelemhez és gondoskodáshoz való jogát az Alaptörvény XVI. cikkének (1) bekezdése deklarálja. A gyermeket főszabályként minden olyan alapvető jog megillet, mint bármely más embert, de ahhoz, hogy a jogok teljességével képes legyen élni, biztosítani kell számára az életkorának megfelelő minden feltételt a felnőtté váláshoz. Erre tekintettel kifejezetten a gyermekek jogaként rögzített a megfelelő testi, szellemi és erkölcsi fejlődéshez szükséges védelemre és gondoskodásra való jog. E védelemre és gondoskodásra a gyermek mindenkivel szemben igényt tarthat. Ennek megfelelően a gyermek szülei, családja, az állam és a társadalom valamennyi tagja is köteles a gyermek jogait tiszteletben tartani, és a társadalom fennmaradásának zálogaként biztosítani számára a megfelelő fejlődéséhez szükséges feltételeket. A gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga az állam kötelességét alapozza meg a gyermek személyiségfejlődése intézményes védelmére [21/1996. (V. 17.) AB határozat]. A gyermek, mint az alapjogok alanya oldalán az életkorból adódó hátrányokat az állam oldaláról az az intézményvédelmi kötelezettség egyenlíti ki, hogy az államnak aktívan kell cselekednie a gyermekek alapvető jogainak előmozdítása, érvényesülése és védelme érdekében.

Az ügy érdeme tekintetében
A BRFK VIII. kerületi Rendőrkapitányság és a BRFK XV. kerületi Rendőrkapitányság eljárása

Az ügy rendelkezésemre bocsátott, fent idézett iratanyaga alapján megállapítható, hogy a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság folytatott nyomozást, illetve rendelte el a panaszosok körözését és elfogását, az említett két rendőrkapitányság e tekintetben „csak” végrehajtó volt.
Az Rtv. 33. § (1) bekezdés b) pontja kimondja, hogy a rendőr a további intézkedés megtétele céljából elfogja és az illetékes hatóság elé állítja azt, aki ellen elfogatóparancsot (…) adtak ki. E rendelkezés nem biztosít mérlegelési lehetőséget a rendőrség számára, hanem kötelezően írja elő az elfogást és az előállítást. A rendőröknek nem kell és nem is szabad vizsgálniuk az elfogatóparancs indokoltságát és jogszerűségét, hanem végre kell hajtaniuk az az alapján szükségessé váló intézkedéseket. Az elfogatóparancs jogszerűségéért az azt kiadó, nem pedig a végrehajtó hatóság felel. Mindezekre tekintettel megállapítom, hogy a BRFK VIII. kerületi Rendőrkapitányság, illetve a BRFK XV. kerületi Rendőrkapitányság a panaszosok elfogásával és előállításával nem okozott alapvető joggal összefüggő visszásságot.
Azzal kapcsolatban, hogy a panaszosokat elfogó rendőrök magukkal vitték a rendőrkapitányságra a panaszosok velük lévő fiát is, a következőket állapítom meg. Az intézkedéskor hatályban volt Szolg. Szab. 28. §-a rendelkezik a gondoskodásra szorulókkal kapcsolatban alkalmazható ideiglenes intézkedésekről. Eszerint (az elfogás és előállítás miatt hátramaradt) gyermekről történő gondoskodás iránt a rendőr intézkedik. E rendelkezés nem tartalmaz semmilyen irányadó szempontot azzal kapcsolatban, hogy pontosan mit kell ilyenkor tennie a rendőrnek. Együtt értelmezve azonban az Rtv. 2. § (1) bekezdésében foglaltakkal, amelyek kimondják, hogy a rendőrség segítséget ad a rászorulóknak, óvja az ember jogait, illetve a Gyvt. rendelkezéseivel, amelyek a rendőrséget a gyermekvédelmi jelzőrendszer részévé téve e szerv részére is kötelezővé teszik, hogy a gyermekek mindenek felett álló érdekét figyelembe véve kelljen eljárnia megállapítható, hogy olyan eszközt kell választania a rendőrségnek, amellyel elkerülhető a gyermek veszélyeztetettsége és jogainak sérelme. Ezen eszközök számtalan formát ölthetnek, egyik megfelelő megoldás lehet, ha a rendőrök maguk gondoskodnak a gyermek biztonságáról, amíg valamelyik hozzátartozója érte nem megy, illetve ha ez huzamosabb időt venne igénybe, értesítik a gyámhatóságot. Egy ilyen lehetőséget nevesít a Gyvt. 72. § (1) bekezdése is. Eszerint, ha a gyermek felügyelet nélkül marad, és emiatt azonnali elhelyezése szükséges, a rendőrség a gyermeket ideiglenesen a nevelésére alkalmas, azt vállaló különélő szülőnél, más hozzátartozónál, illetve személynél, vagy ha erre nincs lehetőség, a legközelebbi ideiglenes hatállyal elhelyezett gyermekek ellátását is biztosító nevelőszülőnél, vagy ha erre nincs lehetőség – az ideiglenes hatályú elhelyezés biztosítására is kijelölt – gyermekotthonban helyezi el, és erről haladéktalanul értesíti a gyámhivatalt. 
Tekintettel arra, hogy a szülők előállítása miatt gyermekük felügyelet nélkül maradt volna, indokolt volt a rendőrség eljárása, amely a beszállítást követően értesítette a gyermek egyik hozzátartozóját (nagyszülőt), aki egy órával később magával is vitte őt. Megállapítható tehát, hogy a rendőrség megfelelően gondoskodott a gyermek biztonságáról, így a gyermek védelemhez és gondoskodáshoz való joga nem sérült az intézkedés során.
Külön ki szeretném emelni, hogy általános tapasztalataim szerint a rendőrség intézkedés során ritkán mérlegeli a bilincshasználat indokoltságát, hanem automatikusan alkalmazza azt. Jelen esetben azonban a rendőrök nem alkalmaztak sem testi kényszert, sem bilincset, ami a jelenlévő ötéves gyermek érdekeit figyelembe véve kifejezetten előremutató döntés volt.

A BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság eljárása

A kényszerintézkedések olyan hatósági aktusok, amelyek alapvető alkotmányos jogokat sértenek, a büntetőeljárás eredményes lefolytatása érdekében. Tekintettel e súlyos, jogkorlátozó jellegükre, alkalmazásuk jogszerűsége is az alapjogkorlátozás mércéje szerint ítélendő meg. A Be. ennek megfelelően maga is tartalmazza a kényszerintézkedések alkotmányos korlátait [60. § (1)-(2) bekezdések]. Eszerint az eljárási cselekmények végzésekor az emberi méltóságot, az érintettek személyiségi jogait és a kegyeleti jogot tiszteletben kell tartani, és biztosítani kell, hogy a magánéletre vonatkozó adatok szükségtelenül ne kerüljenek nyilvánosságra. Ha e törvény a kényszerintézkedések alkalmazása esetén az érintett személy alkotmányos jogainak korlátozását megengedi, az ilyen cselekmény elrendelésének az egyéb feltételek megléte mellett is csak akkor van helye, ha az eljárás célja kisebb korlátozással járó más cselekménnyel nem biztosítható.
A vizsgált ügyben a panaszosok ellen elfogatóparancsot adtak ki, amely alapján előállították, majd őrizetbe vették őket, végül pedig az elsőfokú bíróság előzetes letartóztatásukat rendelte el. Szabadulásukat követően ugyanazon elfogatóparancs alapján ismételten elfogták és előállították őket.
A Be. 73. § (1) bekezdése szerint az eljárásnak nem akadálya, hogy a terhelt ismeretlen helyen tartózkodik. Ebben az esetben a nyomozó hatóság a terhelt tartózkodási helyének felkutatása iránt intézkedik; ennek során el lehet rendelni a lakóhelyének, illetőleg a tartózkodási helyének a megállapítását, a körözését, és a Be.-ben meghatározott esetben elfogatóparancsot lehet kibocsátani. A (3) bekezdés értelmében szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény esetén a terhelt elfogása és megtalálása esetén meghatározott nyomozó hatóság elé állítása is elrendelhető (elfogatóparancs). Azt, aki ellen elfogatóparancsot bocsátottak ki, megtalálása esetén őrizetbe kell venni, és huszonnégy órán belül az elfogatóparancsot kibocsátó vagy az abban megjelölt nyomozó hatóság elé kell állítani. 
Az elfogatóparancs kibocsátásának kötelező eseteit szintén a Be. tartalmazza, amely az 527. § (2) bekezdésében kimondja, hogy szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény miatt indult nyomozás során – ha a terhelt tartózkodási helyének felkutatása iránt tett más intézkedés nem vezetett eredményre – elfogatóparancsot kell kibocsátani, ezzel egyidejűleg a terhelt részére, ha nincs meghatalmazott védője, védőt kell kirendelni.
Az elfogatóparancs kibocsátásának alapvető feltétele tehát egyrészt az, hogy a keresett személy valamely bűncselekmény elkövetésével megalapozottan gyanúsítható, másrészt a felkutatására tett intézkedések nem vezettek eredményre. 
A vizsgált esetben tett kísérletet a rendőrség ifj. K. I. lakóhelyének felkutatására, felkeresték a bejelentett, illetve a Netzsaru ügyviteli rendszerben szereplő többi ismert lakcímét, azonban nem találták ott, ezért került sor az elfogatóparancs kibocsátására. Itt szeretném megjegyezni, hogy a hatóságokkal való kapcsolattartás szempontjából is fontos lenne a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény 26. § (1) bekezdésében foglalt lakcímbejelentési kötelezettség betartása (beköltözés vagy kiköltözés után három munkanapon belül lakóhelyének, illetve tartózkodási helyének címét a települési önkormányzat jegyzőjének – 2013. január 1-jétől pedig már a járási hivatalnál – nyilvántartásba vétel céljából be kell jelenteni).
Ifj. K. I.-né esetében a rendőrség tájékoztatása szerint elmaradt a lakcímellenőrzés, ennek hiányában adtak ki elfogatóparancsot. Ez abból a szempontból is jelentős, hogy ifj. K. I. ténylegesen feleségénél lakott, így ha az ő lakcímét ellenőrizték volna, megtalálhatták volna mindkét panaszost, így nem kellett volna elfogatóparancsot kiadni. Erre való tekintettel megállapítom, hogy a rendőrség ifj. K. I.-né tekintetében a tisztességes eljáráshoz való alapvető joggal összefüggő visszásságot okozott.
Függetlenül azonban attól, hogy fennálltak-e az elfogatóparancs kiadásának feltételei, megállapítható, hogy annak hiányában is őrizetbe kellett venni a panaszosokat, ugyanis szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény megalapozott gyanúja miatt járt el esetükben a nyomozó hatóság. 
Az őrizetbe vétel a terhelt személyi szabadságának átmeneti elvonása. Őrizetbe vétel szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény megalapozott gyanúja – különösen tettenérés – esetén rendelhető el, feltéve, hogy a terhelt előzetes letartóztatása valószínűsíthető. [Be. 126. § (1)-(2) bekezdések] 
Az őrizetbe vételnek tehát két feltétele van: a szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény megalapozott gyanújának fennállása, illetve az előzetes letartóztatása valószínűsíthetősége. A Be. rendszerében valamennyi, az előzetes letartóztatást megalapozó ok egyben az őrizetbe vétel feltételeként is értelmezhető.
Az őrizet legfeljebb hetvenkét óráig tarthat. Ennek elteltével a terheltet – ha a bíróság az előzetes letartóztatását nem rendelte el – szabadon kell bocsátani. A terheltet szabadon kell bocsátani, ha a bíróság az őrizet tartama alatt az előzetes letartóztatását nem rendelte el. Ugyanazon bűncselekmény miatt – ha a körülmények nem változtak – az őrizetbe vétel újra nem rendelhető el. [Be. 126. § (3)-(4) bekezdések]
Itt szeretném felhívni a Fővárosi Bíróság, mint másodfokú bíróság végzésében foglaltakat, mely szerint a megalapozott gyanú fennállta a kényszerintézkedések alapvető feltétele, azonban a vizsgált ügyben voltak ugyan olyan bizonyítékok, melyek alátámasztották a bűncselekmény elkövetésének valószínűsítését, azonban „számos olyan bizonyíték is beszerzésre került, mely erőteljes kétségeket ébreszt a megalapozott gyanú tekintetében”. E bizonyítékokat a bíróság végzése fel is sorolta. A bíróság mindezek alapján megállapította, hogy a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján a megalapozott gyanú fennállta – mint a kényszerintézkedés alkalmazásának általános törvényi feltétele – nem volt megállapítható. 
Az előzetes letartóztatás alapjogi megítélésére ugyan a bíróságokra kiterjedő hatásköröm hiánya miatt nincs lehetőségem, a Fővárosi Bíróság végzését alapul véve azonban megállapítom, hogy a (bűncselekmény elkövetésére vonatkozó) megalapozott gyanú hiánya miatt a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitánysága a panaszosok őrizetbe vételével a személyes szabadsággal összefüggő visszásságot okozott. Mindkét kényszerintézkedéshez ugyanis megalapozott gyanú fennállta szükséges, amely a Fővárosi Bíróság megállapítása szerint nem állt fenn. Meg kell jegyeznem ugyanakkor, hogy a magyar büntetőjogi dogmatika és bírói gyakorlat szerint önmagában az, hogy ha utólag kiderül, nem volt bizonyítékokkal kellően alátámasztva az elfogatóparancs kiadása és abban az őrizetbevétel elrendelése, az az arra épülő eljárási cselekményeket nem teszi jogszerűtlenné.
A Be. 73. § (5) bekezdése kimondja, hogy az elfogatóparancsot vissza kell vonni, mihelyt az elrendelésének oka megszűnt. A visszavonásról az elrendelő haladéktalanul intézkedik. A részletszabályokat az 1/2003. (III. 7.) IM rendelet 11. § (1) bekezdése mondja ki, amely szerint az intézkedésre jogosult szerv az elfogató parancsot kibocsátó határozatot haladéktalanul visszavonja – többek között –, ha a terhelt tartózkodási helye ismertté vált [f) pont], illetve ha – elfogató parancs kibocsátása esetén – a terheltet őrizetbe vették, illetőleg a büntetőeljárást folytató szerv előtt önként megjelent [g) pont].
Tekintettel arra, hogy a vizsgált esetben a panaszosokat nemcsak őrizetbe vették, hanem több napot is előzetes letartóztatásban töltöttek, ahonnan a megalapozott gyanú hiánya miatt szabadította a bíróság, az elfogatóparancsot haladéktalanul vissza kellett volna vonni. Erre tekintettel megállapítom, hogy a panaszosok ismételt előállításával a rendőrség szintén a személyes szabadsággal összefüggő visszásságot okozott.
Az Alaptörvény IV. cikk (4) bekezdése kimondja, hogy akinek szabadságát alaptalanul vagy törvénysértően korlátozták, kárának megtérítésére jogosult. Az Alaptörvény e rendelkezése nemcsak a jogtalan előzetes letartóztatásra, illetve elítélésre vonatkozik, hanem a személyi szabadság minden törvénytelen, vagy alaptalan korlátozására. Ennek megfelelően megnyílhat a lehetőség a panaszosok számára arra, hogy a hatóság megtérítse az alaptalan fogvatartás által okozott káraikat.
A panaszosok sérelmezték továbbá azt is, hogy őrizetbe vételük során rögzítették ujj- és tenyérlenyomatukat, illetve arcmásukat. Ezzel kapcsolatban az alábbiakat állapítom meg. A 2009. évi XLVII. törvény 6. § (1) bekezdés a) pontja írja elő az arcképmás nyilvántartásba vételét, ha az érintettet bűncselekmény elkövetésének megalapozott gyanúja miatt büntetőeljárás alá vonták. Az ujj- és tenyérlenyomatok rögzítését a 44. § (1) bekezdés a) pontja írja elő, ha az érintettet ötévi vagy ezt meghaladó szabadságvesztés büntetéssel fenyegetett szándékos bűncselekmény elkövetésének megalapozott gyanúja miatt büntetőeljárás alá vontak. Tekintettel arra, hogy a Btk. 323. § (2) bekezdés b) pontja szerinti súlyos fenyegetéssel elkövetett zsarolás bűntettének büntetési tétele kettő évtől nyolc évig terjedő szabadságvesztés, e bűncselekmény esetében kötelező az idézett cselekmények végrehajtása. Ahogyan már fent is utaltam rá, önmagában az, hogy ha utólag kiderül, nem volt bizonyítékokkal kellően alátámasztva az elfogatóparancs kiadása és abban az őrizetbevétel elrendelése, a magyar büntetőjogi dogmatika és a bírói gyakorlat szerint még nem teszi alaptalanná az arra épülő eljárási cselekményeket, így az ujj- és tenyérlenyomatok rögzítése sem tekinthető jogszerűtlennek, a tisztességes eljáráshoz való jogba ütközőnek.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos jogokkal összefüggő visszásságok orvoslása, jövőbeni bekövetkezte lehetőségének a megelőzése érdekében,
1.	az Ajbt. 32. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem a BRFK XII. kerületi Rendőrkapitányság vezetőjénél, hogy
–	a jövőben a személyes szabadsághoz fűződő alapvető jog védelme érdekében fokozott körültekintéssel járjanak el az azt korlátozó intézkedések meghozatalakor, továbbá
–	az Alaptörvény IV. cikk (4) bekezdésére és a Be. kártalanításra vonatkozó 580. §-ára figyelemmel fontolja meg a panaszosok kártalanítását.
2.	az Ajbt. 31. § (1) bekezdése alapján felkérem Budapest rendőrfőkapitányát, hogy az esetlegesen a vizsgálatom zárásakor még folyamatban lévő fegyelmi eljárásokban vegyék figyelembe a jelentés megállapításait. 

Budapest, 2013. február

Prof. Dr. Szabó Máté sk.