Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 4687/2007. számú ügyben

Előadó: dr. Hajas Barnabás
dr. Lápossy Attila
Az eljárás megindítása
A sajtóból értesültem arról, hogy egy reklámkampány során több budapesti, többnyire egész alakos köztéri szobor nyakába piros, gitár alakú papírinstallációt helyeztek el.
Figyelemmel arra, hogy a rendelkezésemre álló információk alapján több alapvető joggal összefüggő visszásság veszélye is felmerült, az ügyben hivatalból vizsgálatot indítottam, melynek során tájékoztatást kértem a Fővárosi Közterületfenntartó Zrt. (FKF) vezérigazgatójától, a Fővárosi Közterület-felügyelet igazgatójától, a Budapest Galéria igazgatóját, a fővárosi főjegyzőtől, valamint a Moholy-Nagy Művészeti Egyetem (MOME), és a Magyar Képzőművészeti Egyetem (MKE) rektorától.

A megállapított tényállás
Egy reklámkampány során, egy reklámügynökség számtalan budapesti közterületi szobron könnyen eltávolítható, kartonpapírból készült installációt helyezett el. 
A Fővárosi Közterület-felügyelet igazgatója arról tájékoztatott, hogy – miután „észlelték, hogy ismeretlen személy a köztéri szobrokon […] reklámhordozót helyezett el – az egyes szabálysértésekről szóló 218/1999. (XII. 28.) Korm. rendelet 8. § (1) b) pontja szerint minősülő szabálysértés1 miatt feljelentést tettek. Az engedély nélkül elhelyezett reklámhordozók közterületről történő eltávolítása nem közterület-felügyelői feladat, ezért – intézkedést kérve – jelzéssel éltek az FKF felé. 
Az FKF vezérigazgatója arról tájékoztatott, hogy a reklámhordozók eltávolításával kapcsolatban hatáskörük hiánya miatt semmit sem tettek, ismereteik szerint a szükséges intézkedéseket a Budapest Galéria tette meg.
A Budapest Galéria igazgatója azonban a reklámkampányról a sajtóból értesült, arról sem tudott tájékoztatást adni, hogy mely szobrokat érintette az akció, így intézkedéseket sem tett a kartonpapírok eltávolítására. Felvetette továbbá „az ilyen akciók tovább rontják a képzőművészeti alkotások amúgy is mérsékelt presztízsét.”
A fővárosi főjegyző tájékoztatása szerint – a jelentős sajtóvisszhang ellenére – csak megkeresésem nyomán értesült a közel hathéttel korábbi reklámkampányról. Megkeresésemre adott válasza szerint a reklámhordozók elhelyezéséhez a reklámozó közterület-használati hozzájárulással nem rendelkezett. Az illetékes Várostervezési és Városképvédelmi Bizottság nem döntött az ügyben, de – mivel a reklámozó kérelmet sem terjesztett elő – a Főpolgármesteri Hivatal Vállalkozási és Vagyonkezelési Ügyosztálya sem készített előterjesztést. A főjegyző szerint az „ügyben semmiféle bizonyíték nem állt rendelkezésre, hogy a közterületet milyen helyszíneken, milyen mértékben és időtartamban, ki használta, ezért attól tart[ott], hogy a jogosulatlan közterület-használat miatt utólagosan közterület-használati díjat a Fővárosi Önkormányzat nem tud megállapítani.” A főjegyző a Közterület-felügyelet munkatársait kérte, „hogy fordítsanak kiemeltebb figyelmet a közterületek – ezen belül a szobrok – fokozottabb ellenőrzésére.”
A MOME rektora fontosnak tartaná, hogy a művészi alkotótevékenység és a művészi kifejezés szabadsága ne csak deklarált alkotmányos alapelv, hanem a mindennapokban érvényesülő gyakorlat lehessen. Rámutatott arra is, hogy a művészi szabadság és kifejezés védelmét oly módon kell biztosítani, hogy az kreatív művészeti kezdeményezésekhez vezessen, és nem bürokratikus, nehezen betartható szabályok megalkotásához.
Az MKE rektora megküldte részemre a Szobrász Tanszék egyetemi tanárának a köztéri képzőművészeti alkotások védelmével kapcsolatos észrevételeit is, amelyben a problémákat három csoportba osztotta. A – sajnos sokszor csak a nyersanyag megszerzésére irányuló, az anyagár többszörösét eredményező kárt okozó – eltulajdonítás mellett a rongálás kérdésén túl kitért az eredeti alkotó szerzői jogainak áthágásával történő felhasználás kérdéseire is (plágium és parafrázis). Utóbbival kapcsolatban kiemelte, hogy „elfogadott alkotói gesztus, ám határesetei sérthetik az eredeti mű integritását és szerzői jogait. Ezt a negatív hatást a tömegmédiák „botrányéhsége” felfokozza. A kettős hatás manipulációt eredményezhet, rombolóvá válhat, a mű eredeti tartalmának elferdítésén túl sértheti az alkotó személyiségi jogait is.”

Érintett alkotmányos jogok
– a jogállamiság elvéből fakadó jogbiztonság követelménye, valamint a tisztességes eljáráshoz való jog (Alkotmány 2. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.”)
– az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettsége (Alkotmány 8. § (1) bekezdés: „A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása az állam elsőrendű kötelessége”.)
– a tulajdonhoz való jog (Alkotmány 13. § (1) bekezdés „A Magyar Köztársaság biztosítja a tulajdonhoz való jogot.”)
– a művészeti élet szabadsága (Alkotmány 70/G. § (1) bekezdés „A Magyar Köztársaság tiszteletben tartja és támogatja a tudományos és művészeti élet szabadságát, a tanszabadságot és a tanítás szabadságát.”)

Megállapításaim
I. Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának feladat- és hatáskörét, valamint az ezek ellátásához szükséges vizsgálati jogosultságokat az Obtv. határozza meg. Az Obtv 16. § (1) bekezdése szerint az országgyűlési biztoshoz bárki fordulhat, ha megítélése szerint valamely hatóság, illetve közszolgáltatást végző szerv (a továbbiakban együtt: hatóság) tevékenysége során a beadványt benyújtó személy alapvető jogaival összefüggésben visszásságot okozott, feltéve, hogy a rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségeket – ide nem értve a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát – már kimerítette, illetve jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az Obtv. 16. (2) bekezdése szerint az országgyűlési biztos az alapvető jogokkal kapcsolatos visszásság megszüntetése érdekében az (1) bekezdésben megjelölt feltételek fennállása esetén hivatalból is eljárhat.
Először azt vizsgáltam, hogy az ügyben érintett szervekre kiterjed-e a hatásköröm. A Fővárosi Közterület-felügyelet – a közterület-felügyeletről szóló 1999. évi LXIII. törvény rendelkezéseire figyelemmel –, valamint a Főpolgármesteri Hivatal közigazgatási feladatot ellátó szervek, ezért azok eljárásának vizsgálatára az Obtv. 29. § (2) bekezdése alapján hatásköröm kiterjed. Ezt követően azt is megvizsgáltam, hogy a Budapest Galéria, valamint az FKF eljárására kiterjed-e a hatásköröm. Az országgyűlési biztosok eddigi gyakorlatukban minden esetben közszolgáltatóknak tekintették a hatóságnak nem minősülő, állami vagy önkormányzati feladatot ellátó szerveket, különösen pedig azokat, amelyek esetében az érintettnek nincs reális lehetősége annak megválasztására, hogy az igényelt szolgáltatást kitől vegye igénybe, tekintettel arra, hogy azt csak korlátozott számú vagy csak kizárólag egyetlen szervtől veheti igénybe. Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy vizsgálatom tárgyával összefüggésben mindkét szerv közszolgáltatást végző szervnek minősül, így eljárásukra is kiterjed hatásköröm.
Figyelemmel arra, hogy a reklámozó az Obtv. értelmében nem minődül hatóságnak, vizsgálatommal érintett tevékenysége bizonyosan nem tekinthető közszolgáltatásnak, eljárását – hatásköröm hiányában – nem vizsgálhatom.

II. Megállapítottam, hogy sem az FKF, sem a Fővárosi Közterület-felügyelet, sem a Budapest Galéria, sem pedig a Főpolgármesteri Hivatal nem tett semmit a tulajdonosi hozzájárulás nélkül folytatott reklámkampánnyal kapcsolatban. Sőt, az egyes szervek mindössze valamiféle – jellemzően téves – feltételezéssel bírtak a másikak hatásköréről, melynek eredményeként többen megállapították hatáskörük hiányát, azonban a negatív hatásköri összeütközés feloldására egyik szerv sem tett kísérletet.
Amint azt az Alkotmánybíróság a 72/1995. (XII. 15.) AB határozatában is kifejtette, „Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében meghatározott jogállam fogalmának egyik feltétlen ismérve a jogbiztonság. A jogbiztonságnak viszont elengedhetetlen követelménye, hogy a jogalkalmazói magatartás – adott esetben: az államigazgatás [...] feladat- és hatáskörébe tartozó ügy törvényi szabályozás szerinti elintézésének időtartama – előre kiszámítható legyen. [...] A közigazgatásnak ugyanis alkotmányos kötelessége, hogy hatáskörét gyakorolja, azaz illetékességi területén a hatáskörébe utalt ügyben az erre megszabott idő alatt érdemi döntést hozzon.” A rendelkezésre álló iratok alapján, mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy az érintett szervek intézkedésük elmulasztásával a jogállamiság elvével összefüggő visszásságot okoztak.

III. Tekintettel a művészeti szabadság („a művészi szólás”) érvényesülésével kapcsolatos, számos vitát kiváltó alapjogi dilemmára, vizsgálatom elvi megalapozásául a következőkre kívánom felhívni a figyelmet.
1. Csaknem valamennyi nemzetközi és regionális emberi jogi dokumentum – így különösen az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata,2 a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya3, a Gazdasági, Szociális és Kulturális Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya,4 valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája5 – kifejezetten tárgyalja a művészeti élet szabadságát. Az Alkotmány – hasonlóan az albán,6 bolgár,7 cseh,8 észt,9 finn,10 görög,11 horvát,12 lengyel,13 lett,14 német,15 olasz,16 osztrák,17 portugál,18 spanyol,19 svájci,20 svéd,21 szlovák,22 szlovén,23 alkotmányok rendelkezéseihez – külön nevesíti a művészeti élet szabadságát.
A művészeti élet szabadsága jellemzően a XX. századi alkotmányozások eredményeként került önálló alapjogként meghatározásra, és nyert ekként alkotmányi védelmet, korábban azonban elegendőnek tartották a véleménynyilvánítási szabadság körében szabályozni.24
Mindebből – amint arra, a 30/1992 (V. 26.) AB határozat is rámutat – az is következik, hogy függetlenül attól, hogy az Alkotmányunk külön is rendelkezik a művészeti élet szabadságáról, a művészi alkotás, a művészi kifejezésmód a véleménynyilvánítás egyik sajátos esete. A véleménynyilvánítás az Alkotmánybíróság szerint a kommunikációs alapjogoknak, így a művészi véleményt védelemben részesítő művészeti élet szabadságának is „anyajoga” (24/1996 (VI. 25.) AB határozat) A védelem tárgya a művészi vélemény, (másképp a művészi kifejezés, a művészi „szólás”) tágan értelmezendő, függetlenül annak színvonalától.
A művészeti élet szabadságára is igaz, hogy annak külső korlátai vannak csak; amíg egy ilyen alkotmányosan meghúzott külső korlátba nem ütközik, maga a művészi kifejezés lehetősége és ténye védett, annak tartalmára és színvonalára tekintet nélkül. Alkalmazva a 30/1992. (V. 26.) AB határozatban kifejtetteket, azt is mondhatjuk, hogy a művészi kifejezés nem csak egyéni magatartás, hanem társadalmi folyamatnak is része. A művészeti élet szabadsága tehát szükségképpen nem szűkíthető le pusztán a szabad alkotás folyamatára, a mű szabad nyilvánosságra hozatalára, vagy az azzal való szabad kereskedelemre, hanem a társadalmi kommunikációs processzusban elfoglalt szerepére tekintettel, a művészi vélemények sokszínűségének biztosítása érdekében, a művészeti alkotásokat – éppen mint a vélemény megtestesülését – is védeni kell.
2. Természetesen nem lehet parttalan a művészeti élet szabadsága: ez esetben is – lévén itt is „szólás”-ról van szó – alapvetően, de távolról sem azonos mértékben érvényesek az Alkotmánybíróság véleménynyilvánítási szabadság korlátaival kapcsolatban tett megállapításai. A művészeti élet szabadságának védelmi szintje azonban – éppen a véleménynyilvánítás jogával való esetleges távolabbi kapcsolat miatt – alacsonyabb lehet, így korlátozását nem csupán másik alanyi alapjog védelme, hanem az állam objektív intézményvédelmi kötelezettsége is megalapozhatja.
Előre kell bocsátani, hogy a művészeti szabadság biztosan nem vezethet mások életének kioltásához, esetleg testi épségének sérelméhez, vagy éppen idegen dologban bekövetkező kárhoz (pl. kéretlen falfestmények). Az előbbi esetekben az Alkotmány 54. §-ában biztosított élethez és emberi méltósághoz való joggal, utóbbi esetben pedig az Alkotmány 13. §-ában biztosított tulajdonhoz való joggal ütközne össze a művészeti szabadság. (Nagyon plasztikusan kifejezi a határokat a német terminológia „békétlen művészet”-ként fordítható „unfriedliche Kunst” fogalmával) Ugyancsak a művészeti élet szabadságának korlátai lehetnek – mások jogainak védelmében – egyes közigazgatási anyagi jogi (pl. építésrendészeti, tűzrendészeti, vagy éppen természetvédelmi) szabályok is. Így tehát pusztán a művészeti szabadságra hivatkozva, még saját területen sem lehet engedély nélkül, például egy épületet felépíteni.25
3. A gyermeki jogok védelme mindenképpen immanens korlátja a művészeti szabadságnak. Itt elegendőnek tűnik arra utalni, hogy a rádiózásról és televíziózásról szóló 1996. évi I. törvény éppen a kiskorúak védelme érdekében, a személyiségfejlődésükre gyakorolt hatásuk miatt korlátozza, vagy éppen kizárja egyes művészeti alkotások bemutatását. Amint arra már az OBH 2057/2008. számú jelentésemben is rámutattam, az államnak az Alkotmány 67. §-ából nem pusztán kötelességei, hanem alkotmányos – elsősorban a nyilvánosság szférájában megjelenő – lehetőségei is fakadnak a gyermek fejlődésének védelmére. A gyermek nyilvánosság előtti tevékenységét (így például a szeszes italhoz, dohánytermékhez, szexuális vonatkozású árucikkekhez, pornográf tartalmakhoz való hozzáférést) szabályozhatja, másrészt általános szabályokkal nyújthat intézményes védelmet. Meg kell azonban jegyezni, hogy ez a korlátozás semmiképp sem vezethet a gyermekek személyiségfejlődésére hátrányos hatást gyakorló alkotások létrehozásának generális és előzetes tilalmához.
4. Külön is érdemes megvizsgálni azokat az eseteket, amikor a művészeti élet szabadság éppen a művészeti szabadsággal kerül alapjogi konfliktusba, vagyis amikor a jogosult hozzájárulásának hiányában, vagy annak kereteit túllépve használja fel harmadik személy a műalkotást. Ennek tipikus esetei a plágium (más műalkotását részben vagy egészben sajátjaként tünteti fel az alkotó) és a parafrázis. Az elsőből fakadó problémákat véleményem szerint a szerzői jogi szabályozás megnyugtatóan rendezi, ebben az esetben az alapjogi konfliktus látszólagos, mivel a plágium valójában nem vonható a művészeti szabadság (egészen pontosan az alkotás szabadságának) körébe. Sokkal nehezebben válaszolhatóak meg a parafrázishoz kapcsolódó kérdések, ilyenkor ugyanis a művészeti szabadság mű integritásához való részjogosultságának és ugyancsak a művészeti szabadság alkotás szabadságához fűződő részjogosultságának konfliktusa valóságos. E konfliktus feloldása pedig különös odafigyelést igényel, különben könnyedén egyik, vagy másik részjogosultság kiüresítéséhez vezethet. Az Alkotmánybíróság véleménynyilvánítási szabadság korlátaival kapcsolatban kidolgozott gyakorlata sem ültethető át módosítás nélkül e kérdések megválaszolására. Bizonyos, hogy a parafrazeáló művész alkotási szabadságának valamiféle korlátja kell, legyen az át-, illetve feldolgozott mű alkotójának a mű integritásához való joga, ugyanakkor az integritáshoz való jogra történő hivatkozás sem eredményezheti az átdolgozás során létrejövő mű magalkotásának ellehetetlenítését. A konfliktust látszólag csak egy kialakult művészet-fogalom következetes használata oldhatná fel, azonban ez összeegyeztethetetlen a világnézetileg semleges állam független értékvédő szerepéve. Úgy vélem, hogy – túl az esetleges szerzői jogi következményektől – a parafrázis mint művészi eszköz alkalmazásával megvalósuló alkotói szabadság határa kell, legyen mások alapvető jogainak védelme.
5. Különösen izgalmas kérdéseket vetnek fel a művészeti élet szabadságának és a véleménynyilvánítás szabadsága közötti összeütközések. Tévedés volna azt feltételezni, hogy ilyen esetek legfeljebb a műkritikák és műelemzések körében fordulhatnak elő. Úgy vélem, hogy a kritikák az esetek döntő többségében csak látszólagos alapjogi konfliktust jelentenek, azok – amellett, hogy a művészeti élet szükségszerű velejárói, és ekként annak szabadságában is osztoznak – tárgyai a bemutatott alkotások. Ezzel szemben előfordulhatnak olyan esetek is, amikor műalkotás a kommunikációs csatorna maga.26 Ilyenkor – amennyiben a véleménynyilvánítás nem jár a műalkotás megrongálásával – maradéktalanul érvényesül az Alkotmánybíróság 30/1992. (V. 26.) AB határoztában kidolgozott szempontrendszer: a művészi kifejezés értéktartalmától függetlenül alkotmányos védelem alatt áll.
6. Az Alkotmánybíróság töretlen gyakorlata27 szerint a kereskedelmi jellegű információk közzététele esetében szélesebb körű állami beavatkozás lehet alkotmányosan indokolt, mint a véleményközlés egyéb eseteiben. Ennek oka egyrészt az, hogy a reklám közzétételének általában nem az egyéni önkifejezés, a személyiség szabad kibontakoztatása az elsődleges célja, sokkal inkább az áru értékesítésének, megismertetésének, igénybevételének előmozdítása. Az Alkotmánybíróság elvi éllel mondta ki, hogy az emberi méltósághoz való jog és e jog szerves részét alkotó személyiség jogok védelme érdekében szükséges lehet a kereskedelmi információközlés korlátozása.
Álláspontom szerint ebből következően a védett műalkotások kifejezetten reklámcélú felhasználása nem részesülhet a véleményszabadságot megillető, kiemelt védelemben. Műalkotások ilyen célú igénybe vételéhez a jogosultak előzetes hozzájárulásának szükséges.
E helyütt utalnék arra is, hogy a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (Ptk.) 80. § (1)-(2) bekezdései kimondják, hogy a személyhez fűződő jogok megsértését jelenti a más képmásával vagy hangfelvételével kapcsolatos bármiféle visszaélés. Képmás vagy hangfelvétel nyilvánosságra hozatalához – a nyilvános közszereplés kivételével – az érintett személy hozzájárulása szükséges. A Legfelsőbb Bíróság kialakult gyakorlata szerint a képmás nyilvánosságra hozatalának tilalma nem vonatkozik a nyilvános eseményekről, rendezvényekről, táj- utcarészletekről készült felvételekre, amikor tehát az ábrázolás módja nem egyéni, amikor a felvétel összhatásában örökít meg a nyilvánosság előtt lezajlott eseményeket. A nyilvánosságra hozatalhoz a felvételen ábrázolt személy hozzájárulására van viszont szükség, ha megállapítható a felvétel egyedisége, egyéni képmás jellege. A vizsgált esetekben bárki számára megállapítható volt azok személye, akikről készült műalkotásokra a papírinstallációkat elhelyezték. 
Személyiségi jogai csak az élő természetes személynek vannak, az ember halálával megszűnik a jogképessége. Ez azonban nem eredményezheti azt, hogy az elhunyt adataival, képmásával az újságíró szabadon rendelkezzék, mert az adott személy halála után is tiszteletben kell tartani magánéletét, emberi méltóságát. A véleményszabadság esetében is irányadó, hogy csak a személyiségi jogok, és a mögötte álló emberi méltósághoz való jog védelmére tekintettel, alkotmányos keretek között érvényesülhet.
A reklámozó eljárását hatásköröm hiánya miatt nem vizsgálhattam, azonban a kegyeleti jog megsértésére potenciálisan alkalmas helyzetben sem az FKF, sem a Fővárosi Közterület-felügyelet, sem a Budapest Galéria, sem pedig a Főpolgármesteri Hivatal úgy járt el, amint az általában elvárható lett volna. Ennek ellenére mellőztem az alkotmányos joggal összefüggő visszásság megállapítását, mert arra jogosulttól (hozzátartozó, végrendeleti örökös stb.) nem érkezett hozzám panasz.
7. A közterületi művészeti alkotások integritásának védelme azonban legritkább esetben az előbbiekben (példálózóan) bemutatott alapjogi konfliktusokkal összefüggésben vetődik fel. Az elmúlt hónapokban több olyan esetről is tudomást szereztem, amikor ismeretlenek közterületen, vagy magánterületnek a közönség számára nyilvános részén elhelyezett műalkotásokat kisebb-nagyobb mértékben megrongáltak, vagy elloptak. Műalkotások rongálása, „megcsonkítása” természetszerűleg semmilyen körülmények között nem részesülhet védelemben: függetlenül attól, hogy bűncselekménynek minősül vagy sem. A lopás, vagy rongálás gyakran szakrális jelentőségű alkotásokat (feszület, szentek szobra, keresztút elemei stb.) is érinthet, ez esetben pedig a magatartás egyúttal a vallásszabadsághoz való jogot is sértheti. Közismert emellett, hogy a műalkotások megrongálásával, vagy ellopásával az elkövetők – amellett, hogy az előzőek szerint a művészeti élet szabadságát is sértik – jellemzően lényegesen nagyobb kárt okoznak, mint amennyi hasznot el tudnak érni a műalkotásból származó nyersanyag értékesítésével.
Vizsgálatom alapjául szolgáló ügy arra is rávilágított, hogy a közterületi műalkotások védelmi rendszere meglehetősen hézagos. Kétséges, hogy a különböző állami és önkormányzati szervek hatáskörei megnyugtatóan és hézagmentesen lefedik-e a közterületi műalkotások védelmének területét. Az érintett szervek kooperáció és koordináció helyett abban bíztak, hogy egy másik szerv majd megoldja a kialakult helyzetet, nincs olyan adat, amelyből a kampánnyal érintett alkotások körét, vagy legalábbis számát meg lehetne becsülni, hogy a kampány kinek a tulajdonában álló alkotásokat érintett stb. A védelmi szint komoly hiányosságaira utal az a körülmény is, hogy egy országos sajtóvisszhangot kiváltó kampányról a Főpolgármesteri Hivatal több hetes késéssel, megkeresésemből értesült, a kiszabható közterület-használati díj beszedésével pedig késlekedett.
Mindezek együttesen rávilágítanak arra, hogy a közterületi műalkotások védelmének rendszere jelen formájában csak korlátozottan alkalmas arra, hogy az alkotást magát, illetve ezen keresztül a művészeti élet szabadságát, valamint az alkotások tulajdonosainak tulajdonhoz való jogát valóban meg tudja védeni. Ehhez szükség lenne egy, a jelenleginél részletesebb és valóban teljeskörű (nem pusztán a védetté nyilvánított kulturális javakra kiterjedő) közterületi „kulturális vagyonkataszterre”. A „kulturális vagyonkataszter” segítségével – amellett, hogy bizonyosan valamennyi állami és önkormányzati szerv egyszerűbben tudná hatáskörét megállapítani – az ellopott, vagy megrongált műtárgyak harmadik személyek számára is könnyebben azonosíthatóak lennének. Összességében tehát az alkotások védelmi szintje jelentősen megemelhető lenne.
Mindezekre tekintettel megállapítottam, hogy – döntően a kérdés jogi szabályozásának hiányára (hiányosságára) visszavezethető okok miatt – a kialakult helyzet az állam objektív alapjogvédelmi kötelezettségével, a tulajdonhoz való joggal, valamint a művészeti élet szabadságával összefüggő visszásság közvetlen veszélyét hordozza.
Úgy vélem, hogy sürgős és hatékony jogalkotói és jogalkalmazói megoldást követel a műalkotások alapanyag-célú (például értékes színesfém-tartalma miatti) megrongálásával, és ellopásával összefüggő problémakör megnyugtató rendezése. Ezekben az esetekben a kulturális vagyont éri jelentős (esetenként pótolhatatlan) veszteség: a kár tényleges megtérítésére azonban vajmi kevés esély lehet.
Arra is fel kívánom hívni a figyelmet, hogy a kérdés megnyugtató rendezésének nem biztos, hogy a büntetőjog a leghatékonyabb, ekként pedig legmegfelelőbb eszköze. Álláspontom szerint, ha a műalkotások alapanyagának a „piacát” megfelelően szabályozzák (pl. a nyersanyag eredetének, tulajdonának megfelelő igazolása mellett, a műalkotások – előbbiekben is sürgetett – regisztrációja is ilyen eszköz lehet – jelentősen csökkenne a műalkotások rongálásából, ellopásából eredő kár.

Intézkedéseim
A jelentésemben feltárt, alkotmányos joggal összefüggő visszásság orvoslása, jövőbeni megszüntetése és megelőzése érdekében,
1. Az Obtv. 21. §-a alapján felkérem az FKF vezérigazgatóját, a Fővárosi Közterület-felügyelet igazgatóját, a Budapest Galéria igazgatóját, valamint a Fővárosi Önkormányzat főjegyzőjét, hogy 
a./ a jövőben a közterületen elhelyezett műalkotások védelmét tekintsék kiemelkedően fontos feladatnak;
b./ alakítsák ki a nem várt események során történő együttműködés hatékony módszertanát.
2. Az Obtv. 25 §-a alapján javaslom az igazságügyi- és rendészeti miniszternek, hogy az oktatási és kulturális miniszterrel együtt vizsgálja meg, miként lenne hatékonyabban biztosítható a közterületen elhelyezett művészeti alkotások védelme.

Budapest, 2008. június 20.

Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzet
1 „Aki […] hirdetőberendezést, hirdetőtáblát, illetőleg hirdetés céljára szolgáló ábrázolást e célra ki nem jelölt helyen létesít vagy helyez el, […] ötvenezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható”
2 27. Cikk 1. Minden személynek joga van a közösség kulturális életében való szabad részvételhez, a művészetek élvezéséhez, valamint a tudomány haladásában és az abból származó jótéteményekben való részvételhez. 
2. Mindenkinek joga van minden általa alkotott tudományos, irodalmi és művészeti termékkel kapcsolatos erkölcsi és anyagi érdekeinek védelméhez.
3 19. Cikk 2. Mindenkinek joga van a szabad véleménynyilvánításra; ez a jog magában foglalja mindenfajta adat és gondolat határokra való tekintet nélküli - szóban, írásban, nyomtatásban, művészi formában vagy bármilyen más tetszése szerinti módon történő - keresésének, megismerésének és terjesztésének a szabadságát is.
4 15. Cikk 1. c) Az Egyezségokmányban részes államok elismerik mindenki jogát arra, hogy minden olyan tudományos, irodalmi vagy művészeti alkotás tekintetében, melynek szerzője, erkölcsi és anyagi érdekei védelemben részesüljenek.
5 13. Cikk: A művészet és a tudományos kutatás szabad. A tudományos élet szabadságát tiszteletben kell tartani.
6 58. Cikk
7 54. Cikk
8 Az alapjogok és szabadságok cseh chartájának 15. Cikke
9 38. Cikk
10 16. §
11 16. Cikk
12 68. Cikk
13 73. Cikk
14 113. Cikk
15 5. Cikk
16 33. Cikk
17 17a Cikk
18 42. Cikk
19 20. Cikk
20 21. Cikk
21 2. fejezet, 19. §
22 43. Cikk
23 59. Cikk
24 Megjegyezzük, hogy az pl. emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló Egyezmény (nem nevesíti külön a művészeti élet szabadságát, hanem azt a 10. Cikkben biztosított Véleménynyilvánítás szabadsága körébe utalja. Ehhez hasonló szabályozási megoldással találkozhatunk a román alkotmány 30. cikkében. (A litván alkotmány mintegy átmenetet jelent, ugyanis 42. cikkében a kultúra szabadságát biztosítja ugyan, de kifejezetten a művészet, a művészeti alkotás, vagy éppen a művészeti élet szabadságáról nem rendelkezik.)
25 Hasonlóan pl. az Osztrák Alkotmánybíróság B44/84. sz. ügyben, 1985. március 12. napján hozott határozatát.
26 Ilyen volt pl. a 90-es évek elején a csepeli Lenin-szobor kezébe tett zsíros kenyér, vagy az utóbbi időben I. kerületi Dózsa szoborcsoport „beöltöztetése”.
27 Ld. pl.: 37/2000. (X. 31.) AB határozatot és az 1270/B/1997. AB határozatot