Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának
Jelentése
az OBH 4164/2006. számú ügyben
(Kapcsolódó ügyek: OBH 1446/2005, OBH 2267/2005, OBH 4849/2005, OBH 5667/2005, OBH 6138/2005.)

Előadó: dr. Haraszti Katalin
A vizsgálat megindulása
A panaszosok azért fordultak az állampolgári jogok országgyűlési biztosához, mert a házasságon kívüli kapcsolatból származó gyermekük születésének bejegyzését végző anyakönyvvezetők – egy minisztériumi szakmai állásfoglalásra hivatkozva – megtagadták, hogy a gyermeket a szülők családi nevének összekapcsolásával képzett, kettős családi névre anyakönyvezzék. Az anyakönyvvezetők tájékoztatása szerint a szülők a kívánságuknak megfelelő kettős családi nevet csak a gyermek valamelyik szülőjének családi nevére történő anyakönyvezését követően, névváltoztatási eljárás keretében kérelmezhetik, amiért tízezer forint eljárási illetéket kell fizetniük. A panaszosok sérelmezték, hogy ez a joggyakorlat a házasságon kívüli kapcsolatból származó gyermekeik hátrányos megkülönböztetését eredményezi.

A megállapított tényállás
Az OBH 1446/2005. számú ügyben a várandós panaszos és gyermekének apja, 2004. december 8-án megjelentek a Dunakeszi Városi Gyámhivatalban (a továbbiakban: gyámhivatal), ahol a férfi a születendő gyermeket, teljes hatályú elismerő nyilatkozattal a magáénak elismerte. A teljes hatályú elismerésről készült jegyzőkönyv szerint a szülők bejelentették, hogy gyermekük kettős családi nevet fog viselni, amelynek első tagja az anya, a második tagja az apa születési családi neve lesz. A gyermek 2005. január 7-én született a fővárosi Szent Imre Kórházban. Az anyakönyvezésére illetékes Budapest Főváros XI. Kerületi Önkormányzat anyakönyvvezetője a teljes hatályú elismerő nyilatkozatot átvette, azonban nem volt hajlandó arra, hogy a gyermeket a teljes hatályú elismeréskor bejelentett kettős családi néven jegyezze be a születési anyakönyvbe. Az anyakönyvi bejegyzés megtagadásáról írásos határozat nem született. Az anyakönyvvezető a gyermeket az anya családi nevére anyakönyvezte, és az anyakönyvnek az apa adatainak bejegyzésére szolgáló rovatait üresen hagyta. A teljes hatályú elismerő nyilatkozatot az anyakönyvvezető 2005. január 12-én kijavítás céljából, azzal a magyarázattal küldte vissza a gyámhivatalnak, hogy „szíveskedjen a szülőket nyilatkoztatni a gyermek családi nevére vonatkozóan, majd ismételten aláíratni a szülőkkel a jegyzőkönyvet, mivel apai elismerés folytán továbbra sem lehet kettős családi nevet adni a gyermeknek”. 2005. január 19-én a szülők újra megjelentek a gyámhivatalban, ahol az apa az időközben megszületett gyermeket ismételten a magáénak elismerte. A szülők újabb nyilatkozata alapján a gyermek, születési családi névként, az anya családi nevét viseli.
Az OBH 2267/2005. számú ügyben a panaszosnak 2002. április 12-én született az első gyermeke, akit az apa 2002. február hónapban teljes hatályú elismerő nyilatkozattal a magáénak elismert. A szülők szándéka az volt, hogy gyermekük a kettőjük családi nevének összekapcsolásával képzett, kettős családi nevet viseljen.  Miután az eljáró ügyintéző a szülők említett tartalmú nyilatkozatát nem volt hajlandó írásba foglalni, a teljes hatályú elismerő nyilatkozatot tartalmazó jegyzőkönyv felvételénél a szülők úgy nyilatkoztak, hogy születendő gyermekük az apa családi nevét viselje. Születését követően, a gyermeket az apa családi nevére anyakönyvezték. Később a szülők névváltoztatási kérelmet nyújtottak be a belügyminiszterhez, aki engedélyezte, hogy a gyermek kéttagú családi nevet viseljen, amelynek első tagja az apa, a második az anya családi neve. A beadvány előterjesztésének időpontjában a panaszos második gyermekét várta. A szülők szándéka azt volt, hogy mindkét gyermekük azonos családi nevet viseljen, azonban az anyakönyvvezetőtől azt a tájékoztatást kapták, hogy a Belügyminisztérium által kiadott szakmai tájékoztató szerint kizárólag a házasságból származó kiskorút lehet a szülők családi nevének összekapcsolásával létrejött kettős családi névre anyakönyvezni. Az említett körülményen nem változtat az sem, hogy a szülők elsőszülött gyermeke már a kettőjük családi nevének összekapcsolásával képzett kettős családi nevet viselte, ugyanis a Csjt. 42. § (1) bekezdésének azon rendelkezését, mely szerint a „házasságban élő szülők valamennyi, a házasság fennállása alatt született közös gyermekének csak azonos családi neve lehet,” a házasságon kívüli kapcsolatból származó gyermekek esetében nem lehet alkalmazni. Ezért, a szülőknek a második gyermekük családi nevének ügyében is az elsőszülött esetében már ismert módon kell eljárniuk, vagyis a teljes hatályú elismerő nyilatkozat felvételekor a szülők mindössze arról dönthetnek, hogy a gyermek melyikük családi nevét viselje. A szülők, a gyermek születésének anyakönyvezését követően újabb névváltoztatási kérelmet terjeszthetnek elő, és ebben kérhetik, hogy második gyermekük is olyan kéttagú családi nevet viseljen, amelynek első tagja az apa, a második az anya családi neve.
Az OBH 5667/2005. számú ügyben a panaszos születendő gyermekének apja 2005. május 11-én teljes hatályú elismerő nyilatkozatot tett Pázmándon, a helyi anyakönyvvezető előtt. A teljes hatályú elismerésről szóló jegyzőkönyv szerint a szülők bejelentették, hogy a gyermek kettős családi nevet fog viselni, amelynek első tagja az apa, a második tagja az anya születési családi neve. A gyermek 2005. június 28-án született Budapest IX. kerületében. A születést regisztráló anyakönyvvezető a teljes hatályú elismerést tartalmazó okiratot átvette, azonban – a minisztérium által kiadott szakmai tájékoztatóra hivatkozva – ő is megtagadta, hogy a gyermeket az okmányban szereplő kettős családi névre anyakönyvezze. Az anyakönyvvezető a szülők által választott kettős családi név bejegyzésének elutasításáról határozatot nem hozott, azonban a születést ő is úgy anyakönyvezte, hogy az anyakönyvben az apa adatainak bejegyzésére szolgáló rovatokat üresen hagyta. A panaszos sérelmezte, hogy a teljes hatályú apai elismerés ellenére, a születési anyakönyvi kivonatban csak az anya adatai szerepelnek, azaz a gyermek az ő családi nevét viseli, az anyakönyvvezető a gyermek apjának adatait tartalmazó rovatokat ki sem töltötte. A születést bejegyző anyakönyvvezető a pázmándi kollégáját nem értesítette arról, hogy a teljes hatályú apai elismerésről szóló jegyzőkönyvet bevonta, azonban annak tartalmát figyelmen kívül hagyta. A vizsgálat adatai szerint a döntésről a pázmándi anyakönyvvezető a szülők beszámolójából értesült, akik a teljes hatályú apai elismerést megismételve kérték, hogy az új jegyzőkönyvben a gyermek családi neveként az apa családi nevét tüntesse fel. A Budapest IX. kerületi anyakönyvvezető csak az új jegyzőkönyv megérkezését követően volt hajlandó arra, hogy a gyermeket az apa családi nevére anyakönyvezze, és a korábban üresen hagyott rovatokat kitöltse. 
Az OBH 4849/2005. számú, az OBH 6138/2005. számú, továbbá az OBH 4164/2006. számú ügyek tényállása gyakorlatilag azonos. A panaszosok és élettársaik is úgy tervezték, hogy születendő gyermekük a szülők családi nevének összekapcsolásával képzett születési családi nevet viseljen. Az említett szándékuk bejelentését követően az anyakönyvvezetőktől ők is azt a tájékoztatást kapták, hogy a Belügyminisztérium szakmai tájékoztatása értelmében kizárólag a házasságból származó kiskorút lehet a szülők családi nevének összekapcsolásával létrejött kettős családi névre anyakönyvezni. A születés anyakönyvezését követően a szülők névváltoztatási kérelemmel fordulhatnak a belügyminiszterhez, aki engedélyezheti, hogy a gyermekük kettős családi nevet viseljen.

Az érintett alkotmányos jogok
A Magyar Köztársaság Alkotmánya
2. § (1) A Magyar Köztársaság független, demokratikus jogállam.
15. § A Magyar Köztársaság védi a házasság és a család intézményét.
57. § (5) A Magyar Köztársaságban a törvényben meghatározottak szerint mindenki jogorvoslattal élhet az olyan bírósági, közigazgatási és más hatósági döntés ellen, amely a jogát vagy jogos érdekét sérti. A jogorvoslati jogot – a jogviták ésszerű időn belüli elbírálásának érdekében, azzal arányosan – a jelenlévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatával elfogadott törvény korlátozhatja.
70/A. § (1) A Magyar Köztársaság biztosítja a területén tartózkodó minden személy számára az emberi, illetve az állampolgári jogokat, bármely megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül.

Az alkalmazott jogszabályok
A házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény
1. § (1) A házasságról, a családról és a gyámságról szóló törvénynek az a célja, hogy a Magyar Köztársaság Alkotmányának megfelelően szabályozza és védje a házasság és a család intézményét, biztosítsa a házasságban és a családi életben a házastársak egyenjogúságát, fokozza a gyermekekért való felelősséget és előmozdítsa az ifjúság fejlődését és nevelését. (2) E törvény alkalmazása során mindenkor a kiskorú gyermek érdekére figyelemmel, jogait biztosítva kell eljárni.
25. § (1) A feleség a házasságkötés után a) kizárólag a maga teljes nevét viseli, vagy b) a férje teljes nevét viseli a házasságra utaló toldással, amelyhez a maga teljes nevét hozzákapcsolhatja, vagy c) a férje családi nevét viseli a házasságra utaló toldással és ehhez a maga teljes nevét hozzákapcsolja, vagy d) a férje családi nevéhez hozzákapcsolja a saját utónevét. (2) A férj a házasságkötés után a) kizárólag a maga teljes nevét viseli, vagy b) a felesége családi nevéhez hozzákapcsolja a saját utónevét. (3) A férj, illetve a feleség a házasságkötés után házassági névként családi nevüket is összekapcsolhatja, hozzáfűzve a saját utónevét. (4) A házasulóknak az (1)-(3) bekezdés szerinti névviselésről meg kell egyezniük. Ennek során figyelemmel kell lenni arra, hogy - a (3) bekezdésben foglalt kivétellel - csak az egyik házasuló veheti fel házassági névként a másik családi nevét [(1) bekezdés b)-d) pont, (2) bekezdés b) pont], illetve a házassági név családi nevekből képzett része legfeljebb kéttagú lehet. (5) A házasulóknak az anyakönyvvezető felhívására a házasságkötés utáni névviselésről nyilatkozniuk kell.
26. § (1) A házasság megszűnése, illetve érvénytelenné nyilvánítása után a házastársak a házasság fennállása alatt viselt nevet viselik tovább. Ha ettől el kívánnak térni, ezt a házasság megszűnése, illetve érvénytelenné nyilvánítása után az anyakönyvvezetőnek bejelenthetik. Ilyen esetben sem viselheti azonban a volt férje nevét a volt feleség a házasságra utaló toldással [25. § (1) bekezdés b)-c) pont], ha azt a házasság fennállása alatt nem viselte. (2) A bíróság a volt férj kérelmére eltilthatja a volt feleséget a 25. § (1) bekezdés b)-c) pontja szerinti névviseléstől, ha a feleséget szándékos bűncselekmény miatt jogerősen szabadságvesztésre ítélték. (3) Újabb házasságkötés esetén a feleség volt férje nevét a házasságra utaló toldással [25. § (1) bekezdés b)-c) pont] nem viselheti tovább, és ez a joga akkor sem éled fel, ha újabb házassága megszűnt.
37. § (1) A teljes hatályú elismerő nyilatkozat az apaságot egymagában megállapítja. (2) Az a férfi, akitől a gyermek származik, a fogamzási idő kezdetétől fogva a gyermeket teljes hatályú nyilatkozattal a magáénak ismerheti el, ha a) a törvény értelmében nem kell más férfit a gyermek apjának tekinteni és b) a gyermek legalább tizenhat évvel fiatalabb mint a nyilatkozó. (3) Ilyen elismerő nyilatkozatot csak személyesen lehet tenni. A cselekvőképességében korlátozott személy elismerő nyilatkozata csak akkor érvényes, ha ahhoz törvényes képviselője hozzájárult. Ha a törvényes képviselő tartósan gátolva van, vagy a hozzájárulást nem adja meg, azt a gyámhatóság hozzájárulása pótolhatja. (4) A nyilatkozat teljes hatályához szükséges az anyának, a kiskorú gyermek törvényes képviselőjének és ha a gyermek a tizennegyedik életévét betöltötte, a gyermeknek a hozzájárulása is. Ha az anya, illetőleg a gyermek nem él, vagy nyilatkozatában tartósan gátolva van, a hozzájárulást a gyámhatóság adja meg. (5) Az elismerést és a hozzájárulást anyakönyvvezetőnél, bíróságnál, gyámhatóságnál, illetőleg magyar külképviseleti hatóságnál jegyzőkönyvbe kell venni vagy közjegyzői okiratba kell foglalni.
42. § (1) A gyermek - szüleinek megállapodása szerint - apjának vagy anyjának családi nevét viseli. A házasságban élő szülők valamennyi, a házasság fennállása alatt született közös gyermekének csak azonos családi neve lehet. Közös házassági nevet viselő házastársak gyermeke csak a szülők közös házassági nevét viselheti. A saját nevüket viselő szülők megállapodása alapján a gyermek az apa és az anya családi nevét együtt is viselheti. A gyermek családi neve legfeljebb kéttagú lehet. (2) Ha nincs olyan személy, akit a gyermek apjának kell tekinteni, a gyermek az anyja családi nevét viseli mindaddig, amíg a képzelt apát az anyakönyvbe be nem jegyezték. Az anya a képzelt személy apaként való bejegyzésére irányuló eljárás során bejelentheti, hogy a gyermeke továbbra is az ő családi nevét viseli. (3) A gyermek utónevét a szülők határozzák meg.

A jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény
54. § Az Országgyűlés, a köztársasági elnök és a Kormány a jogszabályokat elvi állásfoglalásban értelmezheti. Ezt a Magyar Közlönyben közzé kell tenni.
55. § (1) A miniszter és az országos hatáskörű szerv vezetője irányelvet és tájékoztatót adhat ki. (2) Az irányelv ajánlást ad a jogszabály végrehajtásának fő irányára és módszerére. (3) A tájékoztató olyan tényt és adatot közöl, amelyet a jogszabály végrehajtásáért felelős szervnek a feladata teljesítéséhez ismernie kell. (4) Az irányelv és a tájékoztató az azt kiadó szerv hivatalos lapjában közzétehető.
56. § (1) Az Országgyűlés, a köztársasági elnök és a Kormány jogi iránymutatásainak előkészítésére az általuk alkotott jogszabályok előkészítésének a szabályait kell megfelelően alkalmazni. (2) A miniszter és az országos hatáskörű szerv vezetője jogi iránymutatásának előzetes véleményezésére a miniszteri rendelet előkészítésére vonatkozó rendelkezések az irányadók.

A magyarországi anyakönyvi szabályozás rövid történeti áttekintése
Magyarországon az állami anyakönyvi nyilvántartás intézményét az állami anyakönyvekről szóló 1894. évi XXXIII. törvénycikk (a továbbiakban: első anyakönyvi törvény) vezette be, amelynek rendelkezéseit  1895. október 1-jétől kellett alkalmazni. Az első anyakönyvi törvény a gyermek születésének anyakönyvezése szempontjából különbséget tett a házasságból született gyermek „törvényes atyja” valamint a házasságon kívül született gyermek „természetes atyja” között1. Ahogy a nőnek, a házasságkötését követően a férje nevét kellett viselnie, a házasságra utaló „né” toldással, úgy a házasságból született gyermeket is a törvényes atyja, vagyis az anya férjének családi nevére anyakönyvezték. A házasságon kívül született gyermeket az anya családi nevére kellett anyakönyvezni, akkor is, ha őt a természetes atya „tőle származónak” elismerte, ugyanis a korabeli magyar jog a teljes hatályú apai elismerés intézményét nem ismerte. Az első anyakönyvi törvény 41. §-a szerinti apai elismerés kizárólag tartási kötelezettséget eredményezett, azonban a gyermek az apa családi nevét nem viselhette, sem vele, sem a családjával nem került rokoni kapcsolatba, és a törvényes öröklésből is ki volt zárva. A „családba fogadásról és a tartásról való gondoskodás előmozdítása tárgyában” című 1944. évi V. törvénycikk 2. §-a vezette be annak lehetőségét, hogy az első anyakönyvi törvény 41. §-a szerinti apai elismerés esetén az apa – az anya beleegyezésével – családi nevét a házasságon kívül született gyermekére „átruházza”. Azonban családi név „ilyen átruházásához” a szülők megállapodásán túl az igazságügyminiszter jóváhagyására is szükség volt2.
Gyökeres változást jelentett a házasságon kívül született gyermek jogállásáról szóló 1946. évi XXIX. törvénycikk hatályba lépése 1947. június 1-jén,3 amelynek az volt a célja, hogy az „emberi egyenlőség eszméjének szolgálatában a családi jogállás egyenlőségét is a származástól függetlenül, az élet minden vonatkozásában minél teljesebben érvényesítse”4. Magyarországon ez a jogszabály vezette be a teljes hatályú apai elismerés jogintézményét5, amelynek az volt a rendeltetése, hogy a szülők a közös gyermek családi jogállását házasságkötés nélkül is rendezhessék. Az 1946. évi XXIX. törvénycikk értelmében „a házasságon kívül született gyermek mind az anyjának, mind az atyjának, mind pedig ezek rokonainak egyaránt rokona” lett, és deklarálta, hogy „a rokonság alapján mind a gyermeket, mind a rokonait élők közt és halál esetére úgy illetik jogok és úgy terhelik kötelezettségek, mintha a gyermek házasságból született volna6.” Miután a törvényes és a törvénytelen származás megkülönböztetése a törvény erejénél fogva megszűnt, az 1946. évi XXIX. törvénycikk már úgy rendelkezett, hogy – a házasságból született gyermekekkel megegyezően - a „házasságon kívül született gyermek a születési anyakönyvbe atyjaként bejegyzett személy családi nevét viseli. Addig, amíg az anyakönyvben az atyára vonatkozó bejegyzés nincs, a gyermek az anyjának családi nevét viseli7”.
Az Alkotmány 1949. évi – eredeti – szövege a házasság és a család intézményét illetően mindössze annyit mondott, hogy „A Magyar Népköztársaság védi a házasság és a család intézményét8”. Az Alkotmány 50. § (1) bekezdése kimondta, hogy „A Magyar Népköztársaságban a nők és a férfiak egyenlő jogokat élveznek”. Sajátságos módon, az Alkotmány 50. § (2) bekezdése az „anyaság és a gyermek fokozott törvényes” védelmét a nők egyenjogúsítása egyik eszközeként szabályozta. Más európai volt szocialista országok alkotmányaitól eltérően, a korabeli magyar alkotmány sem a házassági-családi viszonyok szekularizációjáról, sem a házasságon kívül született gyermekek egyenjogúsításáról nem rendelkezett.
1953. január 1-jén lépett hatályba a házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. törvény (a továbbiakban: Csjt.), továbbá az anyakönyvekről szóló 1952. évi 19. törvényerejű rendelet, amely az anyakönyvezéssel kapcsolatban addig kiadott összes jogszabályt hatályon kívül helyezte. A korabeli alkotmány „egyenjogúsítási kazulájával” összhangban, a Csjt. hatályba lépését követően a házasságban élő nő már szabadon dönthetett arról, hogy a „férje nevét viseli a házassági viszonyra utaló toldással, amelyhez a maga nevét hozzákapcsolhatja, vagy kizárólag a maga nevét9”. A Csjt. az 1946. évi XXIX. törvénycikk teljes hatályú elismerésre vonatkozó rendelkezéseit változtatás nélkül átvette, és ezzel összhangban úgy rendelkezett, hogy a gyermek – függetlenül attól, hogy házasságból vagy házasságon kívül született – „szülőinek megállapodása szerint - apjának vagy anyjának családi nevét viseli. Házasságban élő szülők gyermeke azonban anyjának családi nevét csak akkor viselheti, ha az anya kizárólag a maga nevét viseli (26. §)10”.
Az Alkotmány 1972. évi módosítása11 a házasság és a család védelmét, valamint az ifjúságról való gondoskodást és az ifjúság védelmét deklaráló tételt, az állampolgárok jogairól és kötelességeiről szóló fejezetből, az I. fejezetbe helyezte át, kifejezve ezzel, hogy a házasság és a család intézménye a társadalmi rend egyik alapintézménye, amelynek védelme állami feladat.
1975. január 1-jén hatályba lépett a Csjt. módosításáról és egységes szövegéről szóló 1974. évi I. törvény, amely a nők által válaszható házassági nevek számát tovább bővítette. A törvénymódosítás lehetővé tette, hogy a feleség a házasságkötés után – választása szerint – a férje teljes nevét viselje a házasságra utaló toldással, amelyhez a maga teljes nevét hozzákapcsolhatta, esetleg a férje családi nevét viselje a házasságra utaló toldással és ehhez a maga teljes nevét kapcsolja, további lehetőség volt, hogy a férje családi nevéhez hozzákapcsolja a saját utónevét, vagy dönthetett úgy is, hogy kizárólag a maga teljes nevét viseli12. A Csjt. 1974. évi módosítása a gyermekek családi nevének megállapítására vonatkozó szabályokat nem érintette, vagyis függetlenül attól, hogy házasságból vagy házasságon kívül született „szülőinek megállapodása szerint – apjának vagy anyjának családi nevét” viselhette.
Először az Alkotmány 1989. évi módosításakor került megfogalmazásra a gyermekek joga a megfelelő védelemhez és gondoskodáshoz. Az Alkotmány értelmében a szülőknek joga van a gyermeküknek adandó nevelés megválasztásához13, továbbá a szülők, illetve gondviselők kötelessége, hogy gondoskodjanak a kiskorú gyermekük taníttatásáról.14 Az Alkotmány módosításakor az állam alapvető kötelezettségeként került megfogalmazásra, hogy az emberi, illetve állampolgári jogokat valamennyi, az ország területén tartózkodó személy számára bármely megkülönböztetés, így különösen a születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül kell biztosítani. Az embereknek az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdése szerinti hátrányos megkülönböztetését a törvény szigorúan bünteti.15
A házassággal és a családdal kapcsolatos kérdések alkotmányos szabályozásának körét jelentősen befolyásolják azok a kötelezettségek, amelyeket Magyarország a különböző nemzetközi jogi egyezményekhez való csatlakozása révén vállalt magára. Az említett szempontból különösen jelentős a Gyermek jogairól szóló, New Yorkban, 1989. november 20-án kelt Egyezmény,16 (a továbbiakban: Egyezmény) amely a minden gyermeket megillető, így az állam által is védendő jogok körét minden addiginál szélesebben határozta meg. Az Egyezmény sajátossága, hogy számos, a családi viszonyokkal kapcsolatos olyan elvet, illetve jogot deklarált, amely Magyarországon a csatlakozást megelőzően sem a jogszabályokban, sem a joggyakorlatban nem nyert megfogalmazást. Így az Egyezmény elismeri minden gyermek saját személyazonosságához való jogát, ideértve a névhez, a családi kapcsolatokhoz, valamint a családi neveléshez való jogot, azt a jogot, hogy a gyermek ismerje mindkét szülőjét, nevelést tőlük kapjon, továbbá mindkét szülőjével kapcsolatot tarthasson, akkor is, ha azokkal, vagy azok egyikével nem él együtt.
Az Alkotmánybíróság 58/2001. (XII. 7.) AB határozatában alkotmányellenes diszkriminációnak minősítette, hogy a Csjt. 26. §-a kizárólag a nők számára tette lehetővé azt, hogy házassági nevet vegyenek fel. Miután az alkotmánybírósági döntés megszületésének időpontjában a férjnek nem volt lehetősége arra, hogy a házasságkötést követően akár a felesége családi nevét is viselje, az Alkotmánybíróság felhívta az Országgyűlést, hogy szabályozási feladatának 2002. december 15-ig tegyen eleget. Az Országgyűlés az Alkotmánybíróság felhívásában szereplő szabályozási kötelezettségét a Csjt. módosításáról szóló 2002. évi XLIV. törvény megalkotásával teljesítette, ami 2004. január 1-jén lépett hatályba. Az említett időpontot követően, a házasulandó felek dönthettek úgy is, hogy a férj a házasságkötés után „kizárólag a maga teljes nevét viseli, vagy a felesége családi nevéhez hozzákapcsolja a saját utónevét. A férj, illetve a feleség a házasságkötés után házassági névként családi nevüket is összekapcsolhatja, hozzáfűzve a saját utónevét”.17 Az Országgyűlés a házassági névre vonatkozó szabályok kiegészítésekor a Csjt.-nek azt a szakaszát is módosította, amelyet azon kiskorú gyermekek családi nevének meghatározásakor kell alkalmazni, akiknek mindkét szülője ismert18.
Az állampolgárok névváltozásával és anyakönyvezésével összefüggő szakigazgatási tevékenység országos irányítása 2006. július 31-ig a belügyminiszter feladat- és hatáskörébe tartozott, aki ennek a Központi Adatfeldolgozó, Nyilvántartó és Választási Hivatal (a továbbiakban: Hivatal) közreműködésével tett eleget19. Miután a 2002. évi XLIV. törvényben szabályozott új névviselési szabályok alkalmazása, különösen azok anyakönyvezése kapcsán jogalkalmazási problémák merültek fel, a hivatalvezető a törvényjavaslatot előkészítő Igazságügyi Minisztériumhoz fordult segítségért20. A hivatalvezető egyik kérdése az volt, hogy a – 2002. évi XLIV. törvény 3. §-val módosított – Csjt. 42. § (1) bekezdésének azt a rendelkezése, amely szerint a ”saját nevüket viselő szülők megállapodása alapján a gyermek az apa és az anya családi nevét együtt is viselheti”, alkalmazható-e a házasságon kívüli kapcsolatból származó gyermekek esetében is. 
Az Igazságügyi Minisztérium Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztályának (a továbbiakban: Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztály) vezetője 2004. szeptember 8-án kelt, IM/CIV/2004/MAGÁNJ/1468. számú levelében tájékoztatta a hivatalvezetőt a Csjt., valamint az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 1982. évi 17. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: At.) egyes rendelkezéseinek alkalmazásával kapcsolatos álláspontjáról. A válaszlevél 3. pontja szerint a Csjt. 42. § (1) bekezdésének csak az első és az utolsó mondata rendelkezik „általánosságban a gyermek névviseléséről, tehát függetlenül attól, hogy szülei házasságban élnek-e vagy sem. A bekezdés további rendelkezései (az utolsó mondat kivételével) már kizárólag arra az esetre vonatkoznak, amikor házasságban élő szülők gyermekéről van szó. Ez igaz arra a mondatra is, amely arról rendelkezik, hogy a saját nevüket viselő szülők megállapodása alapján a gyermek az apa és az anya családi nevét együtt is viselheti”. A Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztály tájékoztatása szerint a Csjt. szóban forgó rendelkezése egy képviselői módosító javaslattal került a törvény szövegébe. A módosító javaslat indokolása szerint az országgyűlési képviselő „arra az esetre kívánt megoldást adni, amikor a szülőknek a házasságkötésüket követően nem lesz közös házassági nevük oly módon, hogy családi nevüket összekapcsolják, azonban összetartozásukat a gyermekük nevének meghatározása során ki kívánják fejezni. Erre tekintettel a szülők összekapcsolt családi nevét csak abban az esetben kaphatja meg a gyermek születési névként, ha a szülők házasságának fennállása alatt született”. A Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztály - szinte kizárólag a képviselői módosító javaslat indokolására alapozott - szakmai álláspontja szerint az „élettársak esetében a gyermek neve nem lehet a szülők összekapcsolt családi neve”.
A Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztály álláspontjának kézhezvételét követően a hivatalvezető – az egységes jogalkalmazás biztosítása érdekében – a „házastársi névviselésről, a névviselés módosításáról, valamint a gyermekek családi nevének megállapításáról” címmel egy szakmai tájékoztatót (a továbbiakban: szakmai tájékoztató) tett közzé az anyakönyvvezetők számára. A szakmai tájékoztató II. fejezete szerint „az élettársi kapcsolatból származó, illetve a szülők házasságának fennállása alatt született gyermekek névviselésére nem azonos jogi szabályozás vonatkozik”. A „szülők családi nevéből képzett kéttagú családi név viselése csak azon gyermeket illeti meg, akinek a szülei házasságban élnek”. A szakmai tájékoztató kiadását követően a születések anyakönyvezésével összefüggő szakigazgatási tevékenység központi szakmai irányítása is az említett jogi iránymutatásnak, vagyis Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztály állásfoglalásának megfelelően történt. A 164/2006. (VII. 28.) Korm. rendelet 4. § (9) bekezdése alapján az anyakönyvi ügyek ellátásáért felelős hatóság szakmai irányítása 2006. augusztus 1-jétől az igazságügyi és rendészeti miniszter feladat és hatáskörébe tartozik. A szervezeti változás ellenére a házasságon kívüli kapcsolatból származó gyermekek családi nevének anyakönyvezése a vizsgálat idején is az említett módon történt.

A vizsgálat megállapításai
I. A Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztály állásfoglalásának tartalmát érintő megállapítások
A gyermek családi nevére vonatkozó szabályokat a Csjt. 42. § (1) és (2) bekezdései szabályozzák, attól függően, hogy van-e olyan személy, akit a gyermek apjának kell tekinteni. Miután a Csjt. 37. § (1) bekezdése szerint a teljes hatályú elismerő nyilatkozat az apaságot egymagában megállapítja, a gyermek családi nevének megállapításakor a Csjt. 42. § (1) bekezdésének szabályait kell alkalmazni, hiszen a gyermek mindkét szülője ismert. A Csjt. 42. § (1) bekezdésének első mondata értelmében, ha mindkét szülő ismert, a gyermek a szülei megállapodása szerinti családi nevet viseli. Ezért a teljes hatályú elismerésről szóló okirat – az apai elismerésen túl - a szülőknek a gyermek családi nevére vonatkozó megállapodását is tartalmazza. 
A szülőknek a gyermekük családi nevével kapcsolatos megállapodása során irányadó szabályokat a Csjt. 42. § (1) bekezdésének következő négy mondata rendezi. A második és a harmadik mondat szerint a „házasságban élő szülők valamennyi, a házasság fennállása alatt született közös gyermekének csak azonos családi neve lehet. Közös házassági nevet viselő házastársak gyermeke csak a szülők közös házassági nevét viselheti”. Egyértelmű, hogy ezeket a rendelkezéseket kizárólag akkor kell alkalmazni, ha a gyermek szülei házastársak. Ilyenkor azonban nem lehet teljes hatályú elismerő nyilatkozatot tenni, illetve felvenni, hiszen a Csjt. 35. § (1) bekezdése értelmében az anya házastársát kell a gyermek apjának tekinteni. 
A Csjt. 42. § (1) bekezdésének negyedik mondata azonban úgy szól, hogy a „saját nevüket viselő szülők megállapodása alapján a gyermek az apa és az anya családi nevét együtt is viselheti”.  Miután ebben a rendelkezésben a jogalkotó „nem a saját nevüket viselő házastársak”, hanem a „saját nevüket viselő szülők” megjelölést használta, kérdés, hogy a törvényi megfogalmazáson szükségképpen házastársakat kell-e érteni. 
A házasságkötéshez kapcsolódó névviselési szabályokat a Csjt. 25. § (1)-(3) bekezdései rendezik. Az említett rendelkezések lehetővé teszik, hogy akár a férj, akár a feleség – házassági névként – továbbra is „kizárólag a maga teljes nevét” viselje. A feleségnek lehetősége van arra, hogy a férje teljes nevét viselje a házasságra utaló toldással, amelyhez a maga teljes nevét hozzákapcsolhatja, esetleg a férje családi nevét viselje a házasságra utaló toldással, és ehhez kapcsolja a maga teljes nevét. Mind a férj, mind a feleség dönthet úgy, hogy a házastársa családi nevéhez kapcsolja a saját utónevét. Végül a férj, illetve a feleség a házasságkötés után házassági névként családi nevüket is összekapcsolhatják, és ehhez ki-ki hozzáfűzi a saját utónevét.
Előfordulhat, hogy a Csjt. 25. § (1) és (2) bekezdéseinek a) pontjaiban szereplő „maga teljes neve”, illetve a Csjt. 42. § (1) bekezdésében lévő „saját név” megjelölés értelmezési kérdést vet fel, azonban a Csjt. 25. § (1)-(3) bekezdései alapján egyértelmű, hogy a „saját nevüket viselő szülő” kifejezés arra a helyzetre utal, amikor az érintett személy a „maga teljes nevét” viseli, azaz családi neve házasságkötéssel nem változott. Ez egyrészt akkor fordulhat elő, ha az érintett személy – családi állapotától függetlenül – a születési családi nevét viseli. Másrészt – a Csjt. 26. § (1) és (3) bekezdéseire figyelemmel – olyankor is, ha a személy házassága korábban megszűnt, azonban az utónevét változatlanul a volt házastársa családi nevéhez, vagy a kettejük családi nevének összekapcsolásával létrejött kéttagú családi névhez fűzve viseli. A jogszabály szövegének mélyebb értelmezése nélkül is belátható, hogy „szülő” nem kizárólag házasságban élő személy lehet, tehát a Csjt. 42. § (1) bekezdésében szereplő „saját nevüket viselő szülők” meghatározáson sem feltétlenül házastársakat kell érteni. A házasságon kívüli kapcsolatból származó gyermek „saját nevüket viselő” szüleit is megilleti az a jog, hogy közös gyermeküknek a kettejük családi nevének összekapcsolásával képzett, kéttagú családi nevet válasszanak.
A nyelvtani jogértelmezést a házasságból, illetve házasságon kívül született gyermekek családi nevének meghatározására vonatkozó hazai szabályozás történeti áttekintése is alátámasztja, hiszen a magyar jog 1947. június 1. – a házasságon kívül született gyermek jogállásáról szóló 1946. évi XXIX. törvénycikk hatályba lépése – óta a teljes hatályú apai elismerés a gyermeket a házasságból született gyermekekkel azonos jogállásba helyezi, így a gyermek családi nevének megválasztása tekintetében a házasságban, illetve a házasságon kívül élő szülők számára azonos jogokat biztosít. Az Alkotmánybíróság az általános személyiségi jog szubszidiárius alapjogi jellegét meghatározó 8/1990. (IV. 23.) AB határozatával egy újabb alapjogot nevesített: a névjogot. A 995/B/1990. AB határozata értelmében az ember neve arra szolgál, hogy őt mástól megkülönböztesse. A név egyben hordozója lehet a családi kapcsolatnak (leszármazás, családba tartozás vagy azon kívüli lét), a társadalmi helyzetnek, nemiségnek és a nemzeti hovatartozásnak. A gyermek jogairól szóló Egyezmény 8. cikk 1. pontjában az államok kötelezik magukat arra, hogy a gyermeknek a saját személyazonossága – ideértve a neve és a családi kapcsolatai – megtartásához fűződő, a törvényben elismert jogát tiszteletben tartják. Az Egyezmény 2. cikk 1. pontja értelmében, az államok a gyermeknek az Egyezményben lefektetett jogait megkülönböztetés, így a gyermek születési vagy egyéb helyzete szerinti különbségtétel nélkül – vagyis a házasságból és a házasságon kívüli kapcsolatból származástól függetlenül - biztosítják. Miután az említett különbségtétel tilalma kifejezetten a gyermek érdekét szolgálja, az Egyezmény tartózkodik attól, hogy szövegében a szülők jogi helyzetére, más szóval családi állapotára nézve bármilyen utalást tegyen. A szülők, a szülői minőségükből fakadóan rendelkeznek speciális jogokkal és köztelezettségekkel, amelyek függetlenek attól, hogy azokat házasságban vagy élettársi kapcsolatban, esetleg egyedülálló szülőként gyakorolják, vagyis a szülő és a házasságon kívül született gyermeke közötti viszony is a családi élet fogalomkörébe tartozik, amelyet megillet az Alkotmány 15. §-ában garantált állami védelem. A Csjt. 42. § (1) bekezdésének azon értelmezése, mely szerint kizárólag a házasságban élő, saját nevüket viselő szülők állapodhatnak meg abban, hogy gyermekük az apa és az anya családi nevét együtt viselje, ezért ellentétes az Egyezmény 2. cikk. 1. pontjával, továbbá a 8. cikk 1. pontjával, tehát az Alkotmány 70/A. § (1) bekezdésében biztosított, a születési helyzet szerinti hátrányos megkülönböztetés tilalmába ütközik. A Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztály a Csjt. a szakmai álláspontjának kialakításánál figyelmen kívül hagyta, hogy a képviselői módosító javaslathoz kapcsolódó indokolás nem jogforrás,21 így normatív funkciója – tartalmától függetlenül – nincsen.

II. A szakmai tájékoztató normatív erejével kapcsolatos megállapítások
A törvények végrehajtásának biztosításával kapcsolatos alkotmányos kötelezettségéhez kötődően a miniszter és az országos hatáskörű szerv vezetője – a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény (a továbbiakban: Jat.) 55. § (1) bekezdése alapján – irányelvet és tájékoztatót adhat ki. Az „irányelv ajánlást ad a jogszabály végrehajtásának fő irányára és módszerére”22. A „szakmai tájékoztató olyan adatot és tényt közöl, amelyet a jogszabály végrehajtásáért felelős szervnek a feladata teljesítéséhez ismernie kell”. Miután a belügyminiszter feladat és hatásköréről szóló 150/2002. (VII. 2.) Korm. rendelet 8. § e) pontja értelmében az állampolgárok névváltoztatásával és anyakönyvezésével összefüggő szakigazgatási tevékenység országos irányítása a belügyminiszter, és nem a hivatalvezető feladat és hatáskörébe tartozott, a szakmai tájékoztató kiadására is kizárólag a miniszter lett volna jogosult. További alkotmányossági aggályokat vet fel az a tény, hogy a szakmai tájékoztató – tartalmát tekintve – nem pusztán „adatot és tényt” közöl, hanem a Csjt. 42. § (1) bekezdésének utolsó mondatára vonatkozó jogértelmezést tartalmaz.
A Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztálynak a Csjt. 42. § (1) bekezdésével kapcsolatos a hátrányos megkülönböztetéstől mentes elbánás követelményébe ütköző szakmai álláspontja formailag mindössze egy szakértői véleménynek tekinthető, amelynek végrehajtása nem volt kötelező. Az állásfoglalásban szereplő jogértelmezés azáltal emelkedett normatív erőre, hogy azt a hivatalvezető egy szakmai tájékoztató formájában közzétette, és az anyakönyvvezetők döntő többsége kötelező előírásként követte. Az Alkotmánybíróság már a 62/1992. (XI. 17.) AB határozatában elvi éllel mutatott rá arra, hogy a „minisztériumi, egyéb központi állami szervektől származó, jogi iránymutatást tartalmazó leiratok, körlevelek, iránymutatások, útmutatók, állásfoglalások és egyéb informális jogértelmezések, amelyek nem a Jat. garanciális szabályainak betartásával kerülnek kibocsátásra, sértik az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiság alkotmányos követelményét. Jogbizonytalanságot teremtenek, kiszámíthatatlanná teszik a jogalanyok, a jogalkalmazó szervek magatartását. Bár a bennük foglalt jogértelmezésnek, jogalkalmazási szempontnak semmiféle jogi ereje, kötelező tartalma nincs, miután az államigazgatás központi szervei bocsátják ki, alkalmasak arra, hogy a címzetteket megtévesszék, s a címzettek kötelező előírásként kövessék azokat”. Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Jat. garanciális szabályainak mellőzésével hozott minisztériumi és egyéb központi állami szervektől származó, jogi iránymutatást tartalmazó leiratok, körlevelek, útmutatók, iránymutatások, állásfoglalások és egyéb informális jogértelmezések, kiadása sérti az Alkotmány 2. § (1) bekezdését, így az ezekkel való irányítás gyakorlata alkotmányellenes. A szakmai tájékoztató kiadásával a hivatalvezető a hatáskörét túllépve járt el, ezért a Csjt. 42. § (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó jogi iránymutatása nem létező aktusnak minősül, amelyhez joghatás sem fűződhet. A vizsgálat adatai szerint azonban az anyakönyvvezetők többsége a szakmai tájékoztatóban foglaltakat kötelező normaként követte, ami az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében deklarált jogállamiságból eredő jogbiztonság követelményével összefüggő visszásságot okozott.

III. A beadványokban sérelmezett hatósági eljárásokkal kapcsolatos megállapítások
A Csjt. 37. § (2) bekezdése szerint az a férfi, akitől a gyermek származik, a fogamzási idő kezdetétől fogva a gyermeket teljes hatályú nyilatkozattal a magáénak ismerheti el, ha a törvény értelmében nem kell más férfit a gyermek apjának tekinteni és a gyermek legalább tizenhat évvel fiatalabb, mint a nyilatkozó. A Csjt. 37.§ (3)-(4) bekezdései értelmében az ilyen elismerő nyilatkozatot csak személyesen lehet tenni. A nyilatkozat teljes hatályához szükséges az anyának, a kiskorú gyermek törvényes képviselőjének a hozzájárulása is. Az említett törvényhely (5) bekezdése szerint az elismerést és a hozzájárulást az anyakönyvvezetőnél, a bíróságnál, a gyámhatóságnál, illetőleg a magyar külképviseleti hatóságnál jegyzőkönyvbe kell venni, vagy közjegyzői okiratba kell foglalni. Miután a panaszosok kivétel nélkül az anyakönyvvezetők, vagy a gyámhatóságok előtt tett teljes hatályú elismerések jegyzőkönyvezését, illetve azok anyakönyvezését sérelmezték, a vizsgálat során csak az említett hatóságok eljárását elemeztük.
A szakmai tájékoztató kézhezvételét követően a teljes hatályú elismerés jegyzőkönyvbe vételét kérő szülőket az anyakönyvvezetők szóban tájékoztatták arról, hogy a gyermekük családi nevének meghatározásakor két választási lehetőségük van: a gyermek vagy az apa, vagy az anya családi nevét fogja viselni. A szülőknek a gyermek kéttagú családi nevére vonatkozó bejelentésének elutasításáról az anyakönyvvezetők nem hoznak indokolással, illetve jogszabályi hivatkozással ellátott határozatot, hanem a szakmai tájékoztatóra hivatkozva kizárólag olyan tartalmú megállapodásokat voltak hajlandók jegyzőkönyvbe venni, amelyben a szülők úgy állapodtak meg, hogy a gyermek kizárólag egyikük családi nevét viseli majd. Az ilyen tartalmú teljes hatályú elismeréseket minden anyakönyvvezető elfogadta, és a gyermek születését az abban foglaltak szerint anyakönyvezte. Így történt az OBH 2267/2005. számú ügyben is. Az OBH 4849/2005. és az OBH 6138/2005. számú ügyekben a szülők tájékozódás céljából fordultak az anyakönyvvezetőkhöz, azonban a válaszok alapján egyértelmű, hogy az ő gyermekeik kapcsán tett teljes hatályú apai elismerések jegyzőkönyvezése, illetve születésének anyakönyvezése is az említett módon zajlott volna. A beadványok száma, illetve a panaszosok lakóhelye arra utal, hogy nem egyedi, kizárólag a vizsgálattal érintett ügyekben eljáró anyakönyvvezetők által alkalmazott ügymenetről, hanem országosan elterjedt hatósági gyakorlatról van szó. 
A gyámhatóságok szakirányítása azonban nem a belügyminiszter, illetve az igazságügyi és rendészeti miniszter feladat és hatáskörébe tartozott, illetve tartozik. Miután a gyámhatóságok az anyakönyvvezetőknek szóló szakmai tájékoztatót nem kapták kézhez, ők a Csjt. 42. § (1) bekezdésének negyedik mondatát nem a Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztály értelmezése szerint, hanem szövegszerűen alkalmazták. Jogszabályi tiltás hiányában, a gyámhatóságok az előttük tett teljes hatályú elismerés jegyzőkönyvbe vételekor a saját nevüket viselő szülők azon megállapodását is írásba foglalták, amely szerint a gyermek a kettőjük családi nevéből képzett kéttagú családi nevet fogja viselni. A vizsgálat adatai alapján, mind a Dunakeszi Városi Gyámhivatal, mind a Pázmánd Község Önkormányzatának anyakönyvvezetője által felvett teljes hatályú elismerés megfelelt a vonatkozó jogszabályi rendelkezéseknek, azok jegyzőkönyvezése kapcsán alkotmányos joggal összefüggő visszásságra utaló körülményt nem észleltem.
Az anyakönyvvezetők a kéttagú családi névről szóló szülői bejelentést tartalmazó teljes hatályú elismeréseket is átvették, azonban – a szakmai tájékoztatóra hivatkozva – a gyermekeket nem voltak hajlandóak a szülők által megjelölt kettős családi néven anyakönyvezni. Az anyakönyvvezetők ilyen esetekben sem hoztak formális elutasító határozatot. Előfordult, hogy az anyakönyvvezetők a teljes hatályú elismerést tartalmazó jegyzőkönyvet visszaküldték a gyámhivatalnak azzal, hogy a szülőket ismételten nyilatkoztassák arról, hogy a gyermek az apa, vagy az anya családi nevét fogja viseli, más esetekben a jegyzőkönyvet ugyan átvették, azonban a gyermeket úgy anyakönyvezték, mintha a teljes hatályú elismerés meg sem történt volna. Mindkét gyakorlat azt eredményezte, hogy a teljes hatályú elismerést jegyzőkönyvező hatóság egy új, a születést bejegyző anyakönyvvezető, illetve a Civilisztikai és Gazdasági Kodifikációs Főosztály vezetője szakmai álláspontjának megfelelő tartalmú teljes hatályú elismerést volt kénytelen felvenni. Így történt az OBH 1445/2005., valamint az OBH 5667/2005. számú ügyben is. 
A teljes hatályú elismerés feltételeit, és az erről szóló jegyzőkönyv tartalmi elemeit a gyámhatóságokról, valamint a gyermekvédelmi és gyámügyi eljárásról szóló 149/1997. (IX. 10.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Gyvt.vhr.) 56-58. §-ai szabályozzák. A gyakorlatban a teljes hatályú elismerésről szóló jegyzőkönyv felvétele az erre a célra rendszeresített nyomtatvány megfelelő rovatainak kitöltésével, illetve aláírásával történik. A Gyvt.vhr. 56. § (2) bekezdése értelmében a teljes hatályú apai elismerést tartalmazó jegyzőkönyv – egyebek mellett – „a gyermek családi nevére vonatkozó bejelentést” is tartalmazza. A teljes hatályú elismerés jogintézménye az 1947-es bevezetése óta – az időközi jogszabályi változásoktól függetlenül – változatlan tartalommal van jelen a magyar jogban. A teljes hatályú elismerésnek ma is az a rendeltetése, hogy a nem házastárs szülők a közös gyermekük családi jogállását – egy polgári jogi jognyilatkozattal – oly módon rendezzék, mintha házasságból született volna. A Csjt. 37. § (5) bekezdése alapján a teljes hatályú elismerést tartalmazó jegyzőkönyv rendeltetése annak bizonyítása, hogy az okmányt aláíró férfi az anya hozzájárulásával nyilatkozott arról, hogy a gyermek tőle származik, továbbá a szülők egybehangzó bejelentése arról, hogy szándékuk szerint mi legyen a gyermek családi neve. A hatályos magyar jog szerint a jegyzőkönyv aláírását követően, sem az apai elismerést, sem az anyai hozzájárulást nem lehet visszavonni23. Nincs jogszabályi akadálya, hogy a teljes hatályú elismerést jegyzőkönyvező hivatalos személy az anyakönyvi eljárás menetét a szülőkkel ismertesse, arról tájékoztatást nyújtson, azonban az ő feladata mindössze annyi, hogy az előtte elhangzott jognyilatkozatokat, köztük a gyermek családi nevére vonatkozó bejelentést, a szülők szándékának megfelelően írásba foglalja. A teljes hatályú elismerés érvényességével kapcsolatos jogviták rendezése nem a közigazgatás, hanem a bíróság hatáskörébe tartozik.
Az At. 9. § (1) bekezdése alapján a születés anyakönyvezésével kapcsolatos közigazgatási eljárás, nem a teljes hatályú elismerés jegyzőkönyvezésével, hanem a születés tényének bejelentésével indul. Ezért annak vizsgálata, hogy a gyermek a szülők által bejelentett családi néven anyakönyvezhető-e, nem a teljes hatályú apai elismerést jegyzőkönyvező személy, hanem a születés bejegyzése során eljáró anyakönyvvezető hatáskörébe tartozik. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiságból eredő jogbiztonsághoz való jogba ütköző hatáskörelvonás valósul meg, amikor a teljes hatályú elismerést jegyzőkönyvező személy a szülőknek a gyermek családi nevére vonatkozó bejelentését arra hivatkozva nem hajlandó írásba foglalni, hogy azt a születés bejegyzésére illetékes anyakönyvvezető majd úgysem fogja anyakönyvezni. Az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való jog csak hatósági döntéssel szemben érvényesíthető. Miután a teljes hatályú elismerést tartalmazó jegyzőkönyv nem hatósági döntés, hanem egy olyan okirati bizonyíték, ami az abban foglalt jognyilatkozatok megtörténtét, valamint azok tartalmát igazolja, ellene nem lehet jogorvoslattal élni. Az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiságból eredő jogbiztonság követelményével, továbbá Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásságot okoztak az anyakönyvvezetők, amikor a teljes hatályú apai elismerés jegyzőkönyvezésekor a szülőknek a gyermek kéttagú családi nevére vonatkozó bejelentésének írásba foglalását a szakmai tájékoztatóra hivatkozva megtagadták.
Az Egyezmény 7. cikk 1. pontja alapján a gyermeket a születésekor anyakönyvezni kell, és ettől kezdve joga van ahhoz, hogy nevet kapjon. A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 82. § (1) bekezdése alapján a hatósági nyilvántartással kapcsolatos eljárásokban, így az anyakönyvi eljárásban is a Ket. szabályai szerint kell eljárni. A Ket. 82. § (2) bekezdése értelmében a nyilvántartásba történő bejegyzést – így a születés anyakönyvezését is - határozatnak kell tekinteni, vagyis az anyakönyvvezető hivatalból köteles vizsgálni, hogy a bejegyzendő anyakönyvi adatok igazolására szolgáló okiratok a jogszabályi előírásoknak megfelelnek-e. A születési anyakönyvi adatok igazolására szolgáló okiratokat – köztük a teljes hatályú elismerést tartalmazó jegyzőkönyvet is - az eljárás befejezését követően az anyakönyvi irattárban kell elhelyezni24. A Ket. 83. § (3) bekezdése alapján, amennyiben valamely adat, vagy jognyilatkozat – így a teljes hatályú apai elismeréskor a gyermek családi nevére vonatkozó bejelentés – anyakönyvezése jogszabályba ütközik, a bejegyzés megtagadásáról az eljáró anyakönyvvezető indokolással ellátott határozatot köteles hozni, amely ellen jogorvoslattal lehet élni. Az OBH 1446/2005. számú ügyben a XI. kerületi, illetve az OBH 5667/2005. számú ügyben eljáró IX. kerületi anyakönyvvezetők a Ket. 83. § (3) bekezdésben előírt határozathozatali kötelezettségük elmulasztásával, az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiságból eredő jogbiztonság követelményével, továbbá Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való joggal összefüggő visszásságot okoztak.
Az At. 27/A. § (1) bekezdése értelmében a magyar állampolgár születési neve családi és utónévből áll. Ezért – az Egyezmény 7. cikk 1. pontjára figyelemmel – az anyakönyvvezető azon kiskorú születésének anyakönyvezésekor is köteles családi nevet bejegyezni, akinek esetében a szülők által bejelentett családi név valamilyen okból nem anyakönyvezhető. Miután a Ket. 82. § (2) bekezdése alapján ez a bejegyzés is közigazgatási határozat, az anyakönyvvezetőknek a teljes hatályú elismeréskor bejelentett családi név bejegyzésének megtagadásáról szóló határozatban kellett volna dönteniük arról is, hogy a hatóság és a szülők közötti jogvita rendezéséig a gyermeket milyen családi néven anyakönyvezi. A vizsgálat adatai szerint anyakönyvvezetőknek a panaszosok által is sérelmezett eljárása részben az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 6/2003. (III. 7.) BM rendeletre25 vezethető vissza, amely nem rendelkezik arról, hogy ilyen esetekben, a gyermek családi nevének végleges rendezéséig, a születési anyakönyvbe milyen családi nevet kell bejegyezni. A vonatkozó jogszabályi rendelkezés hiánya az Alkotmány 2. § (1) bekezdésében biztosított jogállamiságból eredő jogbiztonság követelményével, továbbá az Alkotmány 67. §-ában biztosított gyermeki jogokkal összefüggő visszásságot eredményezett.
Az OBH 1446/2005. számú ügyben a XI. kerületi, valamint az OBH 5667/2005. számú ügyben eljáró IX. kerületi anyakönyvvezető azonban nem csak a szülőknek a teljes hatályú elismeréskor tett, a gyermek kettős családi nevére vonatkozó bejelentése bejegyzésének elutasításáról mulasztottak el indokolással ellátott határozatot hozni, hanem az anyakönyvnek az apák adatait tartalmazó rovatait is üresen hagyták. Ezzel az anyakönyvvezetők nem csak a gyermek családi nevére vonatkozó bejelentést, hanem a teljes hatályú apai elismerést is elutasították, hiszen úgy jártak el, mintha az apa személye ismeretlen lenne26, amelyet a szülők jogosan sérelmeztek. Miután a Csjt. 37. § (1) bekezdése értelmében a teljes hatályú apai elismerés az apaságot egymagában megállapítja, az anyakönyvvezetőknek a születési anyakönyvnek az apák adatait tartalmazó rovatait akkor is ki kellett volna tölteniük, ha a gyermekek családi nevét jogszabálysértőnek vélték. Ennek hiányában – a Ket. 83. § (3) bekezdése alapján – az anyakönyvvezetőknek az apa adataira vonatkozó bejegyzés megtagadásáról indokolással ellátott határozatot kellett volna hozniuk, amelynek elmulasztása a szülőknek az Alkotmány 57. § (5) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való jogával összefüggő visszásságot okozott. 
Miután a panaszosok azt is sérelmezték, hogy az említett anyakönyvezési gyakorlat következtében, az általuk bejelentett kettős családi nevet a gyermekük csak egy névváltoztatási kérelem, valamint tízezer forint illeték megfizetését követően viselheti, a vizsgálat során az említett körbe tartozó névváltoztatási kérelmek intézéséről is tájékozódtam. A Belügyminisztérium, illetve az Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium munkatársai által rendelkezésemre bocsátott adatok szerint a 2004. évben 294 db olyan névváltoztatási kérelmet iktattak, amelyben a kérelmezők a kiskorú magyar állampolgárok születési családi nevének megváltoztatását kérték, és ezek közül 147 db volt olyan, ami a házasságon kívül született gyermekeket érintette. 2005. évben 287 db ilyen kérelmet kaptak, amelyből 143 db vonatkozott a házasságon kívüli kapcsolatból származó gyermekek születési családi nevére. A 2006. évben az ilyen kérelmek száma már csak 100 db volt, ebből a szülők 35 esetben kérték a házasságon kívül született gyermekük családi nevének megváltoztatását. Az eljáró munkatársak tájékoztatása szerint az említett kérelmek elbírálása során minden esetben figyelembe vették a kérelmezők azon szándékát, mely szerint azért kívánták, hogy a házasságon kívül született gyermekük a kettőjük családi nevének összekapcsolásával képzett kéttagú családi nevet viselje, mert a gyermekükkel fennálló családi kapcsolatukat – házasság hiányában – ezen a módon kívánták kifejezésre juttatni. Miután az ilyen névváltoztatásoknak törvényes akadálya27 nincsen, a kérelmeket kivétel nélkül engedélyezték. Az említett körülmény ismeretében a panaszosok jogosan sérelmezték, hogy újszülött gyermekeiket nem a teljes hatályú apai elismeréskor bejelentett kéttagú családi névre anyakönyvezték, hanem annak engedélyezése céljából egy újabb hivatali procedúrát kellett, illetve kellene kiállniuk, továbbá a tízezer forint illetéket megfizetniük.

Javaslatok és kezdeményezések
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 25. §-a alapján javaslom, hogy az igazságügyi és rendészeti miniszter, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 6/2003. (III. 7.) BM rendeletet kiegészítésével szabályozza a születést bejegyző anyakönyvvezetők teendőit olyan esetekre, amikor a gyermek családi nevét a két szülő nevének ismeretében sem lehet megállapítani.
Az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 21. § (1) bekezdése alapján kezdeményezem, hogy az igazságügyi és rendészeti miniszter – a 164/2006. (VII. 28.) Korm. rendelet 4. § (9) bekezdésében biztosított jogkörében eljárva – hívja fel az anyakönyvvezetők figyelmét arra, hogy
– a teljes hatályú elismerések jegyzőkönyvezése során a szülők bejelentéseit akkor is írásba kell foglalniuk, ha azok anyakönyvezhetőségét jogszabálysértőnek tartják;
– a házasságon kívül született gyerekek születésének anyakönyvezésekor a szakmai tájékoztatónak a Csjt. 42. § (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó jogi iránymutatását figyelmen kívül kell hagyniuk;
– az anyakönyvi adat bejegyzésének elutasításáról határozatot kell hozniuk, amellyel szemben a jogorvoslat lehetőségét is biztosítaniuk kell
– gondoskodjon arról, hogy jelentésem tartalmát az anyakönyvvezetők megismerjék.

Budapest, 2007. október 2.

Dr. Szabó Máté sk.

Melléklet: Lábjegyzetek
1. Lásd az 1894. évi XXXIII. törvénycikk 35. § a) pontját, a 38. § e) pontját, valamint a 41. §-át.
2. Lásd az 1944. évi V. törvénycikk 2. §-át.
3. Hatályba léptette a 30.000/1947. I. M. számú rendelet 1. §-a (Magyar Közlöny 1947. évf., 117. szám).
4. Lásd az 1946. évi XXIX. törvénycikk 1. §-át. 
5. Lásd az 1946. évi XXIX. törvénycikk 10. §-át.
6. Lásd az 1946. évi XXIX. törvény 19. §-át.
7. Lásd az 1946. évi XXIX. törvény 23. §-át.
8. Lásd az 1949. évi XX. törvény 51. §-át.
9. Lásd az 1952. évi IV. törvény 26. § (1) bekezdését.
10. Lásd az 1952. évi IV. törvény 46. § (1) bekezdését.
11. Lásd az 1972. évi I. törvényt.
12. Lásd 1952. évi IV. törvény 26. § (1) bekezdésének a)-d) pontjait.
13. Lásd az 1989. évi XXXI: tv. 34. §-át.
14. Lásd az 1989. évi XXXI: tv. 34. §-át. 
15. Lásd 1989. évi XXXI: tv. 34. §-át.
16. Kihirdette az 1991. évi LXIV. törvény, amelynek rendelkezéseit 1991. november 6-tól kell alkalmazni.
17. Lásd a 2002. évi XLIV. törvény 1. §.
18. Lásd a 2002. évi XLIV. törvény 3. §-át.
19. Lásd a 150/2002. (VII. 2.) Korm. rendelet 8. § e) pontját.
20. Az igazságügy-miniszter feladat-és hatásköréről szóló 157/1998. (IX. 30.) Korm. rendelet 3. § d) pontja értelmében, azonban a családjogi tárgyú törvények, így a 2002. évi XLIV. törvény előkészítéséről is az igazságügy-miniszter gondoskodott.
21. Lásd az Alkotmánybíróság 7/1991. (II. 28.) AB határozatát.
22. Lásd a jogalkotásról szóló 1987. évi XI. törvény 55. § (2) bekezdését.
23. Lásd az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 6/2003. (III. 7.) BM rendelet 51. § (1) bekezdését. 
24. Lásd az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 6/2003. (III. 7.) BM rendelet 96. § (1) bekezdését. 
25. Lásd az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 6/2003. (III. 7.) BM rendelet 45-47. §-ait. 
26. Lásd az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 6/2003. (III. 7.) BM rendelet 47. § (2) bekezdését. 
27. Az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 1982. évi 17. törvényerejű rendelet 28. § (6) bekezdése értelmében, a névváltoztatási eljárásban mindössze „A magyar hagyományoktól eltérő hangzású, magyartalanul képzett név, történelmi név, régies írásmóddal írott családi név felvételét – különös méltánylást igénylő körülmények kivételével – nem lehet engedélyezni.”