Az állampolgári jogok országgyűlési biztosának 
Jelentése
az OBH 2807/2006. számú ügyben

Előadó: dr. Kovács Orsolya Ágota
Az eljárás megindítása
A vizsgálat egy e-mailben érkezett beadvány alapján indult. A beadványtevő arról kért tájékoztatást, van-e alkotmányos akadálya annak, hogy házasságkötésénél három tanú működjön közre, ugyanis erre irányuló kérelmét az illetékes anyakönyvvezető elutasította. A panasz ismeretében, a házasság és a család intézményének védelmével kapcsolatos alkotmányos jog sérelmének gyanúja alapján, az állampolgári jogok országgyűlési biztosáról szóló 1993. évi LIX. törvény 16. § (2) bekezdése alapján hivatalból indítottam vizsgálatot.

A megállapított tényállás
A hozzám forduló férfi, arról tájékoztatott, hogy ötvenéves elmúlt, özvegy. Két évvel ezelőtt megismerkedett egy szintén ötven év feletti hölggyel, aki elvált. Később úgy döntöttek, összeházasodnak, és a két családot egyesítve új családot alapítanak, ezzel is jelezve gyermekeiknek, hogy most már közösen éreznek és viselnek irántuk felelősséget. Kívánságuk az volt, hogy a korábbi házasságaikból származó gyermekeik házasságkötésük alkalmával tanúként működjenek közre, ezzel is megerősítve a családi összetartozás gondolatát. 
Kettejüknek azonban összesen három gyermekük van, az anyakönyvvezető azonban úgy vélte a hatályos jogszabályok alapján nincs mód mindhárom gyermek tanúként való közreműködésére.
A kérdéssel kapcsolatban felkértem a belügyminisztert szakmai álláspontjának kifejtésére, aki tájékoztatásában a házasságról, a családról és a gyámságról szóló 1952. évi IV. tv. (Csjt.) 2. § (3) bekezdésében foglaltakra, valamint az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről szóló 1982. évi 17. tvr. (At.) 25/A § (1) bekezdésére és a 35. § (1) bekezdésének e) pontjára, továbbá a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. tv. (Ket.) 86. § (1) bekezdésének előírásaira hivatkozott. Véleménye szerint az anyakönyvezető elutasító álláspontja a fenti jogszabályok helyes értelmezésén alapult, mivel a törvényben előírt két tanú személyes adatain túlmenően további tanú(k) adata – törvényi rendelkezés hiányában – nem tartható nyilván a házassági anyakönyvben.

Érintett alkotmányos jogok
1949. évi XX. törvény a Magyar Köztársaság Alkotmányáról
8. § (1) A Magyar Köztársaság elismeri az ember sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvető jogait, ezek tiszteletben tartása és védelme az állam elsőrendű kötelessége. (2) A Magyar Köztársaságban az alapvető jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvető jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja.
15. § A Magyar Köztársaság védi a házasság és a család intézményét.
59. § (1) A Magyar Köztársaságban mindenkit megillet a jóhírnévhez, a magánlakás sérthetetlenségéhez, valamint a magántitok és a személyes adatok védelméhez való jog.

Kapcsolódó jogszabályok
1952. évi IV. törvény a házasságról, a családról és a gyámságról
2. § (1) Házasság akkor jön létre, ha az együttesen jelenlevő házasulók az anyakönyvvezető előtt személyesen kijelentik, hogy egymással házasságot kötnek. (2) Az anyakönyvvezető a kijelentés megtörténte után a házasságkötést a házassági anyakönyvbe bejegyzi. (3) A házasságkötés nyilvánosan, két tanú jelenlétében, az erre rendelt hivatalos helyiségben történik. (4) Rendkívüli körülmény esetében a házasság az anyakönyvvezető hivatalos helyiségén kívül is megköthető.
2004. évi CXL. törvény a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól
86. § (1) A hatóság a jogszabályban meghatározott adatokat nyilvántartja. A személyes adatok nyilvántartását csak törvény vagy a törvény felhatalmazása alapján, az abban meghatározott körben helyi önkormányzati rendelet írhatja elő.
1982. évi 17. tvr. az anyakönyvekről, a házasságkötési eljárásról és a névviselésről
25/A. § (1) A házastársak, a házassági tanúk és az anyakönyvvezető, továbbá - ha közreműködött - a tolmács a házassági anyakönyvi bejegyzést aláírják. (3) Amennyiben a házasulók vagy azok egyike, illetőleg a tanú vagy a tolmács a házassági anyakönyv bejegyzésének aláírását megtagadja, de a házasság a 25. §-ban foglaltaknak megfelelően létrejött, az anyakönyvvezető az aláírásra szolgáló rovatba e tényt feljegyzi.
26. § Házassági tanú lehet minden nagykorú és cselekvőképes személy. A házassági tanúkról a házasulók gondoskodnak.
35. § (1) e) A házassági anyakönyv nyilvántartja a házassági tanúk és a tolmács nevét;

A vizsgálat megállapításai
Ősi – nem csak az európai jogrendszerekben létező – magánjogi jogelv: egy tanú nem tanú. A római illetve az ősi zsidó jogban még a bizonyítási eljárás során, illetve a büntetőeljárásban („Ha valaki megöl valakit, tanúk szavára gyilkolják meg a gyilkost; de egy tanú nem lehet elég tanú senki ellen, hogy meghaljon.” ’4 Móz. 35.30.’) is érvényesült ez az elv. A modern kori magyar eljárási szabályok a szabad bizonyítás alapelvének megfelelően nem írnak elő követelményeket a tanúk számát illetően, csupán csak a tanúként meghallgatott személy elfogulatlanságát, (Nemo testis auditur in re sua azaz senki sem lehet tanú a saját perében.), valamint az általa előadottak tényszerűségét követelik meg. (A tanú az által észlelt múltbéli tényekről tesz vallomást, azaz tanúként az a személy hallgatható meg, akinek a bizonyítandó tényről tudomása lehet.) A magyar polgári anyagi jogban azonban továbbra is érvényesül az említett, tanúk számára vonatkozó elv, és több jognyilatkozat formai érvényességéhez követelmény, hogy legalább két tanú működjön közre. (Ilyenek például a teljes bizonyítóerejű magánokirat, az allográf magánvégrendelet.) A tanúk számára vonatkozó követelmény egy minimumot határoz meg, ugyanakkor – a polgári jogi szabályok általános diszpozitív jellegéből adódóan – semmi nem zárja ki azt, hogy a jognyilatkozat érvényességét az előírt kettőnél több személy tanúsítsa.
A Csjt. a házasságkötésről szólva kimondja, hogy házasság akkor jön létre, ha az együttesen jelenlévő házasulók az anyakönyvvezető előtt személyesen kijelentik, hogy egymással házasságot kötnek. A Csjt. indoklása szerint „a házasságkötés alakszerűségeit a 2. § határozza meg, az (1) bekezdésben külön állapítva meg azokat az alakiságokat, amelyek a házasság létrejöttéhez szükségesek és külön a § többi részében azokat, amelyek nem ilyen érdemi jelentőségű formaságok”. A házasságkötésnél közreműködő tanúk számára vonatkozó rendelkezést a 2. § (3) bekezdése tartalmazza. E rendelkezések megtartását a törvény megköveteli ugyan, de elmulasztásukat nem tekinti olyan súlyosnak, hogy ahhoz a házasság nem létezését, vagy érvénytelenségét kapcsolja jogkövetkezményként. A házassági tanúk közreműködése nem befolyásolja a házasság létezését, illetőleg érvényességét, a tanúk közreműködése nélkül kötött házasság is létező, érvényes házasságnak minősül. (Dr. Csiky Ottó, Dr. Filó Erika: Magyar családjog (HVGORAC, Budapest 2001.) 54., 56. old) A Csjt. tanúk számára vonatkozó rendelkezése tehát semmiképpen sem tekinthető feltétlen érvényesülést kívánó szabálynak. A házasságkötésre vonatkozó jognyilatkozat érvényessége nem függ a jelenlévő tanúk számától, lehetnek akár kettőnél kevesebben, akár kettőnél többen is. Végső soron a házasságkötéskor jelenlévő valamennyi személy tekinthető a házasságkötés tanújának, a kérdés csupán az, hogy a jelenlévők közül kik kerülnek e minőségükben be az anyakönyvbe, mint hatósági nyilvántartásba.
A Ket. 86. § (1) bekezdésének második mondata a hatósági nyilvántartás szabályait illetően kimondja, hogy a személyes adatok nyilvántartását csak törvény vagy a törvény felhatalmazása alapján, az abban meghatározott körben helyi önkormányzati rendelet írhatja elő. Erre a rendelkezésre hivatkozva a belügyminiszter álláspontja szerint a hatóság csak két tanú személyes adatait tarthatja nyilván. Azonban az anyakönyvi nyilvántartásra, mint hatósági nyilvántartásra vonatkozó At. egyetlen szakasza sem szabályozza a tanúk számát. A belügyminiszter a harmadik személynek a hatósági nyilvántartásba tanúként történő felvételének kizárását tehát a Csjt. 2. § (3) bekezdésére alapozza, melyről a fentiek alapján megállapítást nyert, hogy diszpozitív szabály, tehát a tőle való eltérés megengedhető.
A fentieket erősíti a tanúként közreműködő személyek információs önrendelkezési jogának érvényesülése is. Mivel – ahogyan azt megállapítottam – nincs olyan törvényi rendelkezés, amely kizárná, hogy a házasságkötéskor kettőnél több személy működjön közre, illetve nincs olyan törvényi rendelkezés, amely a hatósági nyilvántartásba tanúként felvett személyek számát korlátozná, a tanúként közreműködni kívánó személyek erre vonatkozó kifejezett kérelme – információs önrendelkezési joguknak megfelelően – nem tagadható meg. Az Alkotmánybíróság az Alkotmány 59. §-ban biztosított személyes adatok védelméhez való jogot ugyanis nem hagyományos védelmi jogként értelmezi, hanem annak aktív oldalát is figyelembe véve, információs önrendelkezési jogként. Az információs önrendelkezési jog – az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint (15/1991 (IV. 13.) AB határozat) – azt jelenti, hogy mindenki maga rendelkezhet személyes adatainak feltárásáról és felhasználásáról. Ha valaki személyes adatainak –meghatározott célból történő – nyilvántartásához hozzájárul, illetve azt kifejezetten kéri, az ezt kizáró törvényi rendelkezés hiányában az adatkezelés nem tagadható meg. Az anyakönyvvezető nem sért törvényt, és nem okoz alkotmányos visszásságot, ha kettőnél több tanú aláírását teszi lehetővé a házassági anyakönyvben.
Nincs olyan alkotmányos indok vagy társadalmi érdek, amelyre hivatkozva a házasulandó feleknek a tanúk személyére vonatkozó kérelme megtagadható lenne, különösen ha a felek szándéka a házasság és a család Alkotmány által védett intézményének erősítésére irányul. Jelen esetben a gyermekek tanúként való közreműködése a családi kötelék megerősítését szolgálná, ezért a házasulandó felek azon kérelme, hogy a házasságkötésnél három gyermekük működhessen közre tanúként, a helyes jogértelmezés alapján nem tagadható meg.
A vizsgált esetben a házasulók arra vonatkozó kérelme, hogy mindhárom gyermekük a házasságkötéskor tanúként közreműködhessen, életszerű és ésszerű is, továbbá összhangban áll az Alkotmány értékrendjével és szellemével, amivel a jogszabály betű szerinti értelmezésének is összhangban kell állnia. A kérelem érdemi vizsgálat és mérlegelés nélkül történő elutasítása olyan, csak a törvény betűjét látó, bürokratikus szemléletet mutat, amely nem felel meg a modern, szolgáltató jellegű közigazgatás alapkövetelményeinek.

Kezdeményezés
Az Obtv. 17. §-ának (1) bekezdése alapján, felkérem a belügyminisztert annak megfontolására, hogy az általa célszerűnek tartott módon hívja fel az anyakönyvvezetők figyelmét arra, hogy a házassági tanúk számára vonatkozó kérelmeket – a vonatkozó jogszabályok álláspontom szerinti helyes értelmezésével – érdemben vizsgálják meg, és a házasság és a család intézményének alkotmányos védelmére, valamint a személyek önrendelkezési szabadságára figyelemmel minden egyes esetben külön bírálják el.

Budapest, 2006. május 16.
Lenkovics Barnabás sk.